Julia RedHood

NÉLKÜLED AZ ÉLET

Minden jog fenntartva!

Copyright©Julia RedHood, 2024

Címlap, tördelés: Ceglédi Jánosné

juliakonyvei.mozellosite.com

A mű szerzői jogvédelem alatt áll. Sokszorosítani, terjeszteni, felhasználni elektronikusan vagy nyomtatásban szigorúan tilos írásbeli engedély nélkül.

„Az lehetetlen, hogy egy olyan szerelem, mint amilyen a miénk volt, ne hatoljon be még a csontvelőbe is. Ez a fajta szerelem átmenetileg visszahúzódhat, de mindig készen áll arra, hogy visszatérjen.”

Gillian Flynn

ULTIMÁTUM

Arra eszméltem, hogy szédülök, és a kezemben szorongatott üveg alján csak pár korty bor lötyögött. Le akartam nyelni a maradék italt, de a gyomrom már elutasította. Nem tudtam hányadik üveg ez, amit az elmúlt egy évben kiürítettem. Világos volt, hogy könnyen elihatom az agyam, ha nem vigyázok, azonban kevésnek éreztem magam a leszokáshoz. Úgy döntöttem, hogy mégis lenyelem azt a pár cseppet is. Egy pillanat múlva öklendezni kezdtem, és hangos hörgés után a kanapéra hánytam. Pedig pont akkor akartam ledőlni. Legszívesebben sírtam volna, viszont borzasztó erősen szédültem. Forgott velem az egész helyiség amikor meghallottam, ahogy Jacob kijön a szobából, a tolószék kerekei súrlódtak a padlón.

– Megint iszol – mondta, és én úgy érzékeltem a szavait, mintha egy üvegfal mögül beszélne hozzám. – Utálom, ha részeg vagy.

Válaszolni akartam, de tudtam, hogy össze-vissza makognék, ezért morogva hátradőltem, majd zihálva szedtem a levegőt. Csak egy sárga fényű állólámpa égett, azonban már ez a kevés világosság is zavart. Aludni szerettem volna, észhez térni, de igazság szerint sosem voltam teljesen józan. Undorító dolog volt tőlem az ivás, ezért a velem való együttélés borzalmassá vált. Jake több mint tíz éve kitartott mellettem, nemrég lett harminckettő, és én is közeledtem ehhez a számhoz. Egy éve pokollá tettem az életét. Az fájt a legjobban, hogy ezzel tisztában vagyok.

Jacob otthagyott a nappaliban, ezután egy darabig még bámultam magam elé, és engedtem, hogy a szemhéjam lecsukódjon.

Képszakadás.

Rám sütött a nap, fájt a nyakam és a derekam is. Kitekert pózban ültem a kanapén, a fejem a támlára volt hajtva. Annyira kiszáradt a szám, hogy megint hányingerem lett. Amikor megmozdultam rettentően sajgott a tarkóm, és felfordult a gyomrom a hányásom savanyú szagától. Folyadék kellett, ezért feltápászkodtam, és nehezen odavánszorogtam a konyhapulthoz, majd a hűtőhöz, és kivettem egy flakon mentes vizet. Kortyonként ittam, pedig gyorsan akartam, de egyszerűen nem ment. Biztonságosabbnak éreztem, ha lassan nyelek, különben kijött volna belőlem a víz is. Vettem néhány mély levegőt, letettem a flakont, és undorodva néztem a hányásomat, ami piroslott a dívány közepén. Azt hiszem, ezt sosem fogom kisúrolni – jutott eszembe. – Jobb lesz, ha újat veszünk.

Jacob jelent meg, a helyiségbe vezető boltív alatt ült a székében, fehér atlétában és rövidnadrágban. Fejcsóválva fogta meg a fekete hajtókarikát, és úgy döntött odajön.

Leragadó szemmel pillantottam rá, tompa fájdalom lüktetett a bal halántékomban. Kinyúlt pólómat izzadság itatta át este, és már viszkettem benne, vakargatni kezdtem az oldalam, sóhajtva dőltem a sötétzöld konyhapulthoz.

– Pihenj le! – kérte Jake.

Erre felé fordultam, szánakozó arcával találtam szemben magam.

– Talán részeg vagy még?

Nem csodálkoztam azon, hogy ezt kérdezi, számtalanszor megtörtént, hogy hajnalig ittam, és hiába pihentem le, ugyanolyan ittas állapotban ébredtem, mint lefekvéskor voltam.

– Nem vagyok részeg – nyögtem ki.

Jacob bólintott, aztán a nagy ablakhoz gurult, ami előtt körformájú étkezőasztal állt. Elhúzta először az egyik, majd a másik függönyt. Éles fény és meleg töltötte be a helyiséget.

– Ezek szerint tudsz beszélni velem? – kérdezte.

Összeráncolt homlokkal néztem rá, nem értettem, mire céloz. Komolynak tűnt, habár Jacob a legtöbb helyzetben az volt. Kivettem egy poharat az egyik felső szekrényből, telecsapoltam vízzel. Odavánszorogtam az asztalhoz, és le is ültem minél hamarabb a puhatámlás székre, mert sajgott a lábam, a két karom is, az émelygés se múlt el még teljesen. Jacob rám emelte a tekintetét, kék szemében aggodalom villant.

– Damien, el se tudom képzelni min mész keresztül. Sok dolgot átéltem már, de amitől te szenvedsz azt sosem, és próbállak támogatni, azonban a viselkedésed hatással van a mindennapjainkra.

– Ez igaz – feleltem, nem bírtam Jake-re pillantani, inkább a parkettapadlót bámultam. Remegő ujjakkal tartottam a poharat.

– Őszintén szeretlek, de ugye tisztában vagy azzal, hogy így nem működik egy kapcsolat? Ennek változnia kell, különben tönkremegyünk.

– Mire célzol?

– Attól, mert székben vagyok, nem vesztem el, és senki függője se lettem. Keress elvonót vagy csoportterápiát, bármit, ami segít, mert nem leszek veled tovább.

Erre felkaptam a tekintetem, nagyot nyeltem, és hirtelen még a fejembe hasogató görcs is enyhült. Ittam pár kortyot, aztán magam elé meredve raktam le a poharat. Beszélni akartam, ám a szavak a torkomat szorongatták csupán, gyors szívverésemmel együtt.

– Nem szeretnélek elveszíteni téged – folytatta Jake, aztán közelebb jött, és gondoskodó érintéssel fogta meg reszkető kezem. – Dolgozzunk ezen, mert nem marad más választásom, ha továbbra is iszol. El fognak válni az útjaink.

Lassú mozdulattal engedtem el őt. Ezúttal semmit se akartam mondani, helyette felpattantam a székről, és hamar az előtérben, majd a folyosón haladtam. Azzal a lendülettel be is nyitottam a hálószobába, és leültem a még bevetetlen franciaágy szélére. Tenyerembe temetett arccal morogtam egyet. Megragadtam az egyik gyűrött párnát, és földhöz vágtam. Jake belökte az ajtót, begurult a székkel.

– Van fogalmad arról, hogy mennyit tettem érted? – emeltem fel a hangom.

– Van. De akkor se mehet ez így tovább.

– Kitartok melletted tizennyolc éves korom óta, és te képtelen vagy ugyanerre? Képtelen vagy támogatni engem?

– Damien, egy teljes éve tűröm, hogy minden kibaszott napon lerészegedsz.

– Nem értesz meg. – Fejcsóválva egyenesedtem ki, és könnyes szemmel meredtem Jacobra. – Leszarod, hogy mit érzek.

– Épp azért mondom ezt, mert nem szarom le. Tudom, hogy nem az ital függője vagy, csak a józanságot nem bírod, azonban össze kell szedned magad! Rettenetes, ami történt, de nem élhetsz ennek árnyékában, ahogy én se.

– Rohadj meg!

– Inkább pihenj! Még van benned pia, ezért beszélsz így – azzal Jacob távozott.

Lefeküdtem az ágyra, miután végre megváltam az izzadt pólótól. Hányingerrel küzdve zuhantam álomba.

Egy autóban ülök. Körülöttem villódzó piros-kék fények, este van. Nem tudok mozogni. A hangok tompán ütköznek a dobhártyámhoz: „Egy férfi, valószínűleg agyrázkódás. Hogy hívják?”

Nincs nevem, legalábbis nem bírom felidézni. A tekintetemet le se veszem a visszapillantó tükörről. Nem érzem, hogy hozzám ér a férfi, csak a szemem sarkából látom a karját közeledni felém. Csak a tükröt bámulom. A hátsóülés halványan feldereng benne, amin vér csorog, rengeteg, élénk színű, az egész huzatot befedi, és csak hömpölyög. Arra eszmélek, hogy átfolyik a vezetőülésre, körülvesz, félig megtölti az autót, de én még most se beszélek és nem is mozdulok.

Verejtékben úszva keltem fel, a mennyezetre meredtem, a mellkasom fájt, úgy dübörgött a szívem, mintha ki akarna törni belőlem. A rémálom minden éjszaka visszatért hozzám, csak kicsit máshogy; néha pár csepp vér volt az ülésen, vagy én véreztem, máskor Jake jelent meg, és ő próbált felébreszteni.

Felültem, és végigsimítottam borostás arcomon. Csomós hajam a homlokomra hullott, néhány szál oda is tapadt. Akkor vettem észre, hogy amíg aludtam Jacob összepakolta a fotelba tett ruháimat. Behúzta a függönyöket, hogy jobbat aludjak, a klímát is feljebb kapcsolta. Aznap tombolt a hőség.

Tudtam, hogy borzalmas, amit csinálok, és ez rettenetesen bántja őt. Nem emlékeztem az utolsó alkalomra, amikor együtt aludtunk ebben az ágyban. Volt egy saját szobám a folyosó végén, ahol egy heverő is helyet kapott, és legtöbbször ott dőltem le, ha épp nem a kanapén.

Az álom megviselt. Nehezen tápászkodtam fel, mert még ahhoz se volt kedvem, hogy megmoccanjak. A fejem már nem fájt, a gyomrom se kavargott, kitisztultak a gondolataim, és megéreztem milyen testszag meg borszag terjeng a levegőben. Kitártam az ablakot, majd kilépve a szobából az ajtót is nyitva hagytam, hogy huzat legyen. A folyosón sétálva zenét hallottam, először mégis a fürdőszobát vettem célba. Idegesített a szagom és az igénytelen borostám.

A langyos víz jólesett, a zuhanykabint pára töltötte be. Egyben kád is volt, vastag széllel, amire leültem, és úgy mostam hajat. Még sajgott a lábam, és a hirtelen melegtől olyan érzésem lett, mintha a koponyámon belül méhek zümmögnének, csengett a fülem.

Nem bírtam elfelejteni az álmomat, emiatt egy darabig csak fogtam a zuhanyfejet, amiből a víz remegő lábfejemre csapódott. Egész nap ennek a visszatérő emléknek a hatása alatt voltam, mert nem csupán egy egyszerű rémálom kísértett. Száműznöm kellett az agyamból, de csak úgy sikerült, ha nem vagyok magamnál.

Zuhanyzás után egy köntöst kaptam fel, a hajam nedves maradt, de hamar megszáradt magától. Már nem volt kedvem borotválkozni. A konyhába mentem, és kivettem a hűtőből egy flakon vizet.

Tudtam jól, hogy hol találom Jake-et, ezért benyitottam a középső helyiségbe a folyosón. Amióta ismertem őt fura zenét hallgatott, nélküle fogalmam se lett volna ezekről a műfajokról. Akkor épp deathcore üvöltött a két kisebb hangfalból. Azt hiszem, ilyen zene csak a pokolban szól máshol: a lehangolt gitárok, a pörgős dobtémák miatt hátborzongató volt, és folyton az jutott eszembe, hogy a hörgő hangot kiadó énekes hangszálai egy pillanat múlva elszakadnak.

Jacob félmeztelen feküdt a fekvenyomó padon, a zenétől és mert az edzésre koncentrált, nem vett észre. Megböktem egy gombot a laptopon a mutatóujjammal, mire teljes lett a csend.

Jacob a súlytárcsáktól nehéz rudat a helyére akasztotta, amit én meg se bírtam volna emelni.

– Tessék! – nyújtottam felé a vizet.

– Kösz – bólintott, és ivott is. Szabályosan szedte a levegőt, nehogy félrevegye, amiért kifáradt. Egy fekete hajtincset a feje tetejére simított izzadt homlokáról.

Naponta legalább két órát töltött itt, de nem csak edzéssel. A többféle méretű súlyzón, evezőpadon és más fitneszgépen kívül (a nevüket sokszor összekevertem vagy nem tudtam), egy kisebb fehér, állítható ágy is helyet kapott a sarokban. Minden héten pár alkalommal eljött Jake gyógytornásza, hogy itthon végezzék el a gyakorlatokat. Az ágy felett a falon érmek sorakoztak, Florida zászlajának színeivel készült szalaggal felakasztva. Ezeket Jacob úszóversenyeken szerezte kamaszkorában.

Leültem a karosszékbe. Nem tudtam, hogyan kérjek bocsánatot. Percekig néztem Jacobot szótlanul. A felsőtestén egy nagy fekete-fehér tetoválás volt; a szárnyait széttáró főnixmadár épp felszállt a lángok közül. Az egyik karján csuklótól a válláig havas hegyek, völgyek képe, másik alkarján néhány tavirózsa látszott egészen a kézfejéig, alattuk a víz olyan formát öltött, mintha tinta folyna szét az összes ujjáig, és az utolsó növény szirmai is beleolvadtak. A tintából a könyökén és afölött fekete sáv vált, abból fák nőttek, a vállán lévő telihold körül denevérek repültek. Nekem a pillangó tetszett a legjobban a nyakán, az állat teste egy emberi koponya alakját idézte. Azután kezdett tetoválásokat csináltatni, hogy felvarrattuk a közös évszámokat, amit a többi motívum szinte eltakart.

Jacob langyos tenyerét az arcomra simította, én pedig sóhajtva élveztem kellemes tapintását. Aztán rápillantottam, de szó nem jött a számra, mert őrülten szégyelltem, amit művelek. Teljesen szétestem, és azt akartam, hogy tudja, mi zajlik bennem. Nyeltem egyet, még rövid ideig figyeltem a tekintetét, ami egyszerre tükrözött aggodalmat és szeretetet.

– Miattam történt – egy hirtelen kicsordult könnycsepp az államra csöppent. – Miattam...

– Nem, nem – csóválta a fejét mélyen a szemembe nézve, és ezúttal két tenyérrel simította meg az arcom. – Ezt ne halljam még egyszer! Szívem, kérlek, keress legalább egy önsegítő csoportot.

– Anonim alkoholisták klubja?

– Nem. Az eredeti problémádat oldd meg! – mosolygott rám, és megfogta a kezem. Addig fürkészett, amíg el nem mosolyodtam én is. – Melletted leszek, de ennek változnia kell.

– Köszönöm, hogy vagy nekem.

Jacob tizennégy hosszú éve élt kerekesszékben. Kamaszként lettünk egy pár, akkor már tizenöt éve tartott a kapcsolatunk. Folyton hiányoztak az emlékeim, amiket elveszítettem a bordatörés és az azt követő műtét közben kialakult kóma miatt. Az amnézia a megismerkedésünket vette el tőlem. A gondjaink ellenére együtt maradtunk, és nem tehettem tönkre mindent azzal, hogy meg se próbálok kilábalni a depresszióból. Jól ismertem a gyógyulás módszereit, addig mégse alkalmaztam.

Jacob a vállamra tette a tenyerét lágyan, hogy ezzel vigasztaljon.

– Megijesztettél – mondtam. – Nem akarom, hogy elhagyj.

– Nem foglak, csak légy végre józan.

BARÁT

Jacob

Aggódtam Damien miatt. Később elvonult a szobájába, hogy segítő csoportok után kutasson az interneten. Egy éve elhanyagolt mindent; a kapcsolatunkat, a munkáját, rengeteget ivott, és ezzel saját magának is ártott. A balesetem következtében megtapasztaltam a pokol legsötétebb bugyrait, de azt, amit érzett csak próbáltam megérteni, támogatni a nehéz időszakban és őszintén segíteni nem tudtam. Más nem jutott eszembe csupán az, ha tények elé állítom, hogy lássa milyen következménye lesz a viselkedésének. Kicsit önző voltam, mert egy alkoholfüggő mellett nem élhettem le az életem.

A beszélgetésünk után eljött hozzám Mike Russel, a gyógytornászom. Közel tizennégy éve voltam kerekesszékes, de minden tornát, diétát betartottam. A bénulásomat nem jellemezte a lábak elvékonyodása, sőt, az izmaim feszesebbek és görcsösebbek voltak, mint normális esetben. Mike öt éve járt házhoz, egész jó kapcsolat alakult ki köztünk. Mondhatom nyugodtan, hogy barátok lettünk. Mielőtt megérkezett lezuhanyoztam, felvettem egy pólót és egy kényelmes nadrágot. Épp a hálószobából kanyarodtam ki, amikor belépett az ajtón. Intett nekem köszönésképp, odagurultam hozzá.

– Szia. Kérsz valamit inni? – kérdeztem.

– Igen, egy kis üdítő jólesne.

Balra fordultunk, abba a helyiségbe, ami étkező és nappali szerepét töltötte be egyben, egy konyhablokkal kiegészítve. A kanapéra pillantva felsóhajtottam. A bútordarab ülőrésze vizes volt még, amiért nemrég tisztítottam meg. Kinyitottam a hűtőt, és kivettem egy üveg almalevet, ekkor Mike rögtön érdeklődött:

– Mi lett a dívánnyal?

– Damien odahányt este – feleltem, bár halkan, és innivalót öntöttem egy pohárba, amit a pultra tettem Mike elé.

A férfi csóválta a fejét. Barna hajában néhány fehér szál látszott, amitől szerintem fickósabb lett és elég jóképű. Edzett alkata miatt úgy mozgatott engem, hogy meg se kellett erőltetnie magát. Átlagos, sportos stílusú ruhákat hordott.

– Jacob, muszáj vele élned? – pillantott rám.

– Nem, de itthon van, ne beszéljünk róla.

– Azt hittem a kocsmában van, mint általában.

– Ha erről akarsz dumálni, akkor menjünk be a szobába.

Mike megitta a gyümölcslevet, aztán bólintott. Amikor aggódtam vagy bármi más rossz érzés gyötört, neki kiönthettem a szívem. Meghallgatott és rengeteg tanácsot adott. Ha aznap nem vártam volna, biztosan felhívom. Segített lelkileg, hogy támaszkodhatok valakire, főleg az elmúlt egy évben. Néha arra eszméltem, hogy hiányzik a társasága.

Felfeküdtem a fehér ágyra, elhelyezkedtem kényelmesen. Mike mosolyogva kente be a kezét egy kevés testápolóval, amit az ágy melletti kisasztalon tartottam. Ez a krém volt a kedvencem, mert nagyon tetszett az illata, és tökéletesen megfelelt az állaga a masszírozáshoz, meg persze a bőröm is selymessé vált tőle. Felnevettem, ahogy figyeltem Mike-ot, amiért egy abszurd gondolat jutott eszembe arról, amit csinál.

– Mi bajod? – rántotta fel az egyik szemöldökét.

– Még senkit se láttam, aki ilyen perverz vigyorral kenegette volna a kezét.

– Ó! – nevetett ő is, aztán megfogta a lábszáramat. – Azt akarod, hogy erotikus masszázsban részesítselek?

– Ne szórakozz velem, mert ha tehetném, fejbe rúgnálak.

– Még jó, hogy nem tudsz.

Mike felcsúsztatta a tapintását a combomra, aztán vissza, ahogy elnéztem erős kézzel nyomorgatott, de ebből én semmit se vettem észre a látványon kívül.

– Szeretnél zenét hallgatni? – kérdezte közben.

– Csak valami romantikusat.

Erre Mike megtorpant egy percre, és egymásra vigyorogtunk, végül azt mondta:

– Nincs elég romantika az életedben.

– Ezt a körülményeket elnézve nem lehetett olyan nehéz kitalálni.

– Szóval – kezdte, majd áttért a másik lábamra –, nincs köztetek semmi?

– Nem igazán vagyok képes rá.

– Képes vagy. Itt másról van szó.

Egy darabig csendben maradtam, szigorú arccal figyeltem a napsütötte helyiség egy távoli pontját. Nem akartam a szerelmi életemről beszélni, leginkább azért, mert nem volt miről beszélnem. Bár Mike-ra nem haragudtam, mert felhozta, csak kedves akart lenni, és kiszedni belőlem mi bánt, biztosan a képemre volt írva a siralmas hangulat.

– Nincs kedvem tornázni most – néztem rá. – Egyébként is tornáztam ma már eleget.

– Az feltűnt – mondta, és letette a lábam az ágyra. – Szépen kerekednek az izmaid – mosolygott megint, és rám kacsintott az ágy szélén támaszkodva.

– Állj le! Be tudok húzni, a karom nem béna.

– Elugrok előled úgyis. Könnyen le lehet szerelni téged.

– Rohadj meg!

Felültem, és egy nagy sóhajjal végigsimítottam az arcomon.

– Miért nem mentek el valahová? – kérdezte Mike karba tett kézzel, komolyra fordítva a szót.

– Mert nincs kedvem. Megértem, hogy rossz neki, de nekem is vannak határaim. Nem bírom már sokáig a viselkedését.

Örültem, hogy Mike-kal őszinte lehetek. Összekulcsoltam az ujjaimat az ölemben, és arra eszméltem, hogy eszelősen szorítom, a körmeim szinte a kézfejembe mélyednek.

– Jacob – sóhajtotta Mike. – Dicséretes, hogy ennyire foglalkozol magaddal, tornázol, diétázol. Az ember meg se mondaná, milyen régóta élsz székben, azonban egy hobbi nem tud pótolni egy megértő társat és a szerelmet.

Csodálkozó tekintettel meredtem a férfira.

– Elég, hogy élek – közöltem. – Bár olykor kicsit se boldogít a létezés.

– Ne haragudj Jake! – Leengedte a két karját, és kissé zavartan nézett. – Nem szándékosan sértettelek meg.

Figyeltem a lábam, a térdemre simítottam a tenyerem. Így merengtem pár hosszú percig.

– Nem bántottál meg – vettem egy jó mély levegőt.

– Csináljatok valamit ketten. Vagy már semmit se szoktatok?

– Mire célzol pontosan? – sandítottam felé gyanakvóan.

– Nincs köztetek testiség semmilyen formában?

– Ez nyilvánvaló – mosolyodtam el. Az egész kérdezősködést viccesnek találtam, mivel nem láttam értelmét. – Nem vagyok épp egy lepedőakrobata, meg persze az se segít, ha a másikból árad a piaszag.

– Tehát, nincs kedved hozzá.

– Fogalmam sincs arról, milyen.

Tartottam egy kis szünetet, már azt éreztem, hogy túl sokat árulok el, a helyzet kezdett egyre kényelmetlenebb lenni.

– Elfelejtetted? – kérdezte Mike halkan.

– Igen – bólintottam, és elfordultam. – Nem megy felidézni milyen érzés a szex.

Mike-ra néztem komoly arccal, ám az ő szemében sajnálatot fedeztem fel, ami még akkor is kiborított. Nem kellett engem senkinek se sajnálni, senkitől se vártam el, és senkitől se akartam eltűrni. Lehet, hogy kicsit bunkón mondtam emiatt:

– Befejeztem a témát.

– Rettenetes a párkapcsolatod, azért vagy ilyen. Megérdemelsz egy olyan társat, akiért szívesen megpróbálsz visszaemlékezni.

– Ha ismersz megfelelő embert, akkor szólj – feleltem, majd a székemhez nyúlva lendületet vettem, és átültem bele. – Talán van olyan, aki a tolószéktől gerjed be.

Mike az ágyra könyökölve csóválta a fejét.

EGY BIZTATÓ MOSOLY

Nem kellett keresnem senkit, ugyanis a kollégámnak volt egy önsegítő csoportja. Kevés ideig úgy tettem, mintha valóban a szobámban lennék és az interneten kutatnék, azonban hamar meguntam a könyvespolcomról találomra kiválasztott kötetek lapozgatását. A helyiség egyik falát csak ezek a szekrények foglalták el. A házunk többi része modernebb volt, azonban nekem tetszettek az antik bútordarabok. Világosban szépen fénylett a barna fa, a dívány fölött lévő nagy ablakon fehér selyemfüggöny lógott, ami beengedte a napsugarakat. Itt a fal a halványzöld megnyugtató színében virított és tájképek díszítették, szám szerint három.

Felálltam a fekete bőrfotelemből, a könyvet, amit pár percig szagolgattam, letettem a dohányzóasztalra. A könyvek illata kamaszkorom óta megbabonázott, a papír hajtásakor keletkező hanggal együtt.

Kimentem a szobából, hogy megkérdezzem Jake-et mit fog csinálni, és elmondjam neki a tervemet, miszerint aznap szeretném meglátogatni a kollégámat. Észrevettem, hogy az egyik ajtó résnyire nyitva van, és el is csíptem egy mondatot a folyosón haladva:

– Még senkit se láttam, aki ilyen perverz vigyorral kenegette volna a kezét – mondta Jake.

– Azt akarod, hogy erotikus masszázsban részesítselek?

Egy percre megdermedtem, és a szívverésem a torkomba ugrott. Nem akartam hinni a fülemnek, ezért maradnom kellett, hogy biztosan tudjam miről beszélnek odabent. Közben a kilincsre tettem a kezem, az ujjaim szorosan meg is markolták, de nem nyitottam be a helyiségbe, pedig kezdett egyre jobban elhatalmasodni rajtam a düh. Az agyam azt ismételgette, hogy az egész szituációt félreértem, de nem, nem így volt. Jacob épp arról tálalt ki, hogy milyen szörnyű az élete velem, és esze ágában sincs hozzám érni, mert... Mert árad belőlem a piaszag. Vagyis undorodik tőlem.

Eltávolodtam az ajtótól, és inkább a nappaliba mentem, majd a tenyerembe temetett arccal ültem le a kanapéra. Feláldoztam Jake-ért a fiatalságomat, mindent úgy csináltam, hogy neki jó legyen, ne szenvedjen hiányt semmiben, a szerelemben legfőképp, és ne érezzen magányt. Nem bírtam felfogni, hogy az előbb hallott szavakat kapom cserébe az igyekezetemért, és képes flörtölni Mike-kal, aki elméletileg csak a munkája miatt van itt. Hátradőltem, és elsöpörtem a hullámos hajat a szememből morogva egyet. Azon kezdtem gondolkodni, hogy szóvá tegyem-e, amit kihallgattam, vagy csak higgadtan kérdezzek rá, bár a térdemen tartott ökölbe szorított ujjaim és az egyik lábfejem ideges dobogása az ellenkezőjét jelezték. Biztos voltam abban, hogy képtelen leszek szépen felvezetni a témát és nyugodtan beszélni róla. A szemben lévő konyhaszekrény felső polcára tekintettem, és fújtattam egy nagyot. Ezután további töprengés nélkül felálltam, és odasétáltam. Kivettem egy poharat, de úgy reszketett a csuklóm, hogy kis híján kicsúszott a kezemből, ezért hangosan koppant a pulthoz. Nyúltam az üveg borért is, de ekkor zaklatott tekintetemet a hátam mögé fordítottam hirtelen, mert hangokat hallottam. Jacob és Mike egyszerre jelentek meg a nappali bejáratánál. Mike épp csak rám pillantott elég szúrós szemmel, és gyorsan távozott. Sose szóltunk egymáshoz, de csupán akkor értettem meg, hogy pontosan miért viselkedik ellenségesen velem. És az okot nem is bírtam magamban tartani. Furcsa rossz előérzetem támadt, és eszembe jutott, hogy jobb lett volna, ha előbb egyszerűen elmegyek a házból kiszellőztetni a fejem séta közben, ugyanis a hangom felháborodással és haraggal teli volt:

– Mi a faszról beszéltetek odabent?

Jacob közelebb jött, az arca egyszerre volt ijedt és csodálkozó. Az ajkán reszketett néhány szó, de először csak nyelt egy nagyot, miközben még mindig fogta a hajtókarikát, mert valószínűleg hamar ott akart hagyni.

– Mi bajod van Damien?

Megéreztem a testápoló illatát, amit nagyon jól ismertem, ettől bevillantak az agyamban a szobában elhangzott szavak, és egy elképzelt kép, ahogy Mike a pasimat kenegeti.

– Flörtöltél vele! – kis híján remegtem.

– Te hallod magad? – nevetett fel Jake. – Nem vetted észre az elmúlt években, hogy béna vagyok?

– Attól még meg tudsz csalni – ziháltam, mert a harag egyre jobban átjárt. Karba tett kézzel a pulthoz dőltem.

– Damien, szállj le a földre! Miféle élvezet származna nekem abból, ha kikezdek valakivel?

– De akkor miért mond neked ilyeneket? Erotikus masszázs – fintorogtam.

– Meleg vagyok, és szórakozik velem, én meg hagyom, mert vicces. Szerinted célravezető volna szexuális értelemben tapogatni a lábam? Azt se érezném, ha beledöfnél egy kést a combomba.

Jacob elgondolkodott, és még akkor is erősen markolta a hajtókarikát, közben meredten bámulta a földet. Hosszú csend következett, ami egyre kínosabbá vált, minél többször hallottam kattanni a faliórát. Képtelen voltam elhinni, hogy nem vagyok áldozat. Arról pedig, hogyan vélekedik rólam Jacob a függőségem miatt szót se mertem ejteni.

– Találtál csoportot vagy pszichiátert? – kérdezte komoly, de nyugodt hangon.

– A legtöbb környékbeli pszichiátert ismerem, és szégyenkezek előttük.

– Akkor a hozzád hasonló emberek fognak segíteni. Próbálj meg nem inni, inkább foglald el magad valami megnyugtató dologgal.

– Te mit csinálsz ma?

– A panzióban leszek. Felveszek egy új szobalányt, és találkoznom kell vele.

Bólintottam, többre nem is telt tőlem, mert rádöbbentem, hogy milyen idióta vagyok figyelve Jacobot, miközben kifelé haladt. Mi jó származna neki abból, ha megcsalna? A fülem mögé tűrtem a hajam, és sóhajtottam. Kezdtem attól félni, hogy máris leépült az agyam a piálástól, hisz máskülönben nem feltételeztem volna róla ilyen baromságokat.

– Te mit tervezel mára? – nézett vissza rám.

– Fogalmam sincs.

Jake bólintott, és nemsokára egyedül hagyott. Általában Murphy vitte el autóval a szállodába, ő készítette a tetoválásait is. Én fuvaroztam régen, de egy éve nem ültem volán mögé.

Tudtam mire van szükségem, pár szám lapult a telefonom névjegyzékében, de senkit se hívtam, inkább csak leültem a kanapéra, és bekapcsoltam a tévét. Egyetlen műsor sem érdekelt igazán, és miközben váltogattam a csatornákat néha a mellettem lévő nedves foltra sandítottam. Jacob feltakarította a hányásomat. Rossz érzés tört rám, mert neki kellett megtennie, pedig én is kisúrolhattam volna a koszt. Nyeltem egy nagyot, és leraktam a távirányítót. Eluralkodott rajtam a magány az üres házban. Kínzott a bűntudat, amiért összehánytam a kanapét este.

Feltápászkodtam, és kivettem egy üveg vörösbort a szekrényből. Még a pultnál álltam, amikor ittam néhány nagyobb kortyot, az édes íz belefutott a torkomba. Szinte megőrjített, hogy egyszál magam vagyok, azonban a társaságtól is irtóztam, emiatt kilátástalanság gyötört. Ittam megint a dívány felé sétálva. Leültem, a lábamat pedig felraktam a dohányzóasztalra. Minél kevesebb volt az üvegben, annál jobban tompult a bűntudat a nedves folt miatt, és a magány is enyhült.

Volt otthon még vodka, bár nem sok. A bor elfogyott, aztán újra a pultnál állva töltöttem a kicsit erősebb italból a korábban odakészített pohárba, és lehúztam, majd ismét töltöttem. Ez már kissé bizsergetett, erre elmosolyodtam, mert jólesett az érzés. Kivettem még egy üveg bort. Jacob nem sejtette, hogy hová dugtam el a piámat. A konyhaszekrény legfelső részét nem érte el, és az üvegek elé pakoltam egy csomó konzervet és müzlis dobozt a biztonság kedvéért. Eszébe se jutott volna, hogy itt találja a kis raktáramat, főleg mivel az orra előtt rejtegettem.

Egyszer se gondoltam Jake-re amikor már a második üveg felénél jártam a kanapén terpeszkedve. Figyeltem a képernyőn villogó reklámot, amiben bikinit viselő nők kenték a bőrüket naptejjel. Elvigyorodtam, közben eléggé kóválygott a fejem. Le se vettem a szemem a piros melltartóról, ami feszült az egyikük szép, nagy, kerek mellén. Felsóhajtottam, és rásimítottam a combomra, mialatt ittam még pár kortyot. Nemsokára felálltam, kikapcsoltam a tévét, majd behúztam a függönyöket. Visszaültem a díványra, és már abban a percben izgatott voltam, amikor elvettem a mobilomat az asztalról. Épphogy ráböktem a videóra, már le is toltam a nadrágot és az alsóneműt a térdemig. Megpillantva a lányt a kijelzőn arra eszméltem, hogy félig megmerevedtem. Az tetszett a legjobban, amikor a lány volt felül szembe a kamerával, és széttette a lábát, én pedig mindenét láttam az aktus alatt. Azt képzeltem, miközben kielégítettem magam, hogy én vagyok a férfi a videón.

Elterülve néztem előre egy darabig miután végeztem, és már az alkoholtól is szédelegtem egy kicsit. Szuszogtam, mert elfáradtam, és nehezen keltem fel, hogy kivegyek pár zsebkendőt az asztal fiókjából. Megtörölgettem a hasam, aztán felhúztam a nadrágom, végül ledőltem a díványra, a lábamat raktam a nedves részre. Hamar mély álomba zuhantam az italtól. Ritkán aludtam el önszántamból, mert rettegtem, hogy ismét a volán mögött fogok ülni, és az autó csupa vér lesz. Akkor a rémképek helyett egy gyönyörű nőt láttam, aki átölelt, de hirtelen eltűnt, amikor megcsókoltam, és én egyedül feküdtem az ágyon.

Gyors volt az egész. A részeg alvás általában úgy hatott, mintha műtétből kelnék; nem éreztem, hogy mennyi idő telt el, és nem tudtam, milyen napszak van. Néha az is előfordult, hogy azt képzeltem már másnap reggel süt rám a nap. Akkor épp sejtettem, hogy körülbelül meddig voltam kiütve, amikor tompa fejfájással kinyitottam a szemem, és a homályos szobára pislogtam. A kezem a nadrágomban volt. Izzadtam a meleg fénytől, ami az egyik ablak felől jött, ekkor már a látásom is tisztább lett, és rájöttem, hogy valami megváltozott. A függönyöket behúztam korábban, de valaki elhúzta. Jacob mellettem ült, egészen közel hozzám, viszont egy perc kellett, hogy észrevegyem. Az alkohol hatása elmúlt, ám az érzések, amiket felszabadított egyáltalán nem. Rettenetes szomorúság, magány és kétségbeesés szorította a mellkasomat, ettől az elviselhetetlen állapottól eszelősen vert a szívem. Azonnal kivettem a kezem a nadrágomból, mert elszégyelltem magam. Ám Jacobot nem érdekelte, hogy a farkamat markolásztam, megfogta a kezem, és eszembe jutott, hogy mennyire tetszenek a tetoválások az ujjain, néztem is egy darabig, és amikor megszólaltam remegett a hangom:

– Bocsáss meg!

– Senki se haragszik rád, csupán te. Keress egy szakembert, kérlek.

Nem tűnt dühösnek, amiért ismét ittasan talált rám, ehelyett nagyon békés hanggal beszélt, ez azt bizonyította, hogy valóban szeret. Azonban én csak arra tudtam gondolni, hogy rám pocsékolja a napját, az egész hetet és az életét is. Egy borzalmas emberrel foglalkozik.

– Én vezettem a kocsit – mondtam halkan. – Miattam történt.

Jacob a másik tenyerét ráfektette a kézfejemre, bőre langyossága és a meghitt érintés nyugalommal töltött el.

– Nem a te hibád, hogy belétek hajtott egy másik autó – sóhajtott, és sajnálkozva összevonta fekete szemöldökét, a tekintetéről aggodalom tükröződött.

– Oda kellett volna figyelnem.

Úgy vágytam arra, hogy Jacob átöleljen! És minden eltelt másodperccel, ahogy csak ült ott és nézett, nem fonta körém a két karját, egyre csalódottabb és csalódottabb lettem.

– Kérlek, keress fel egy szakembert Damien!

– De én is szakember vagyok.

– A sebész se műti meg saját magát, mert képtelen rá.

Jacob megsimította az arcom, ettől a szívem könnyebbé vált, lassan felültem, hogy még közelebb legyen hozzám.

– Nagyon jól tudom, hogy milyen a legsötétebb pokolban lenni – közölte komoly hangon. – Éppen ezért tanácsolom, hogy fogadd el mások segítségét. Ahogy én elfogadtam a tiédet tizennyolc éves koromban. Ha nem jössz be hozzám a kórházba, és nem ébresztesz fel a szereteteddel, azt hiszem, hogy meghaltam volna. Biztosan eluralkodott volna rajtam a depresszió. Az alkohol nem gyógyszer erre, közel egy éve hajtogatom neked. Úgy csinálsz, mintha te ezzel nem lennél tisztában.

Egy Melbourne-től távoli egyetemen tanultam pszichológiát, aztán ledoktoráltam, majd visszaköltöztem a városba Jake-hez és a lányomhoz, Grace-hez. Tizennyolc voltam, amikor apává váltam és Jacob balesetet szenvedett, ez a kettő együtt egy soha be nem gyógyuló, mélyre ható törést okozott nekem, emiatt megváltoztam. Csonttörékenységem következtében rengeteg balesetem volt, és több műtétem, kisgyerekkorom óta, és ezek a törések a lelkemen is nyomot hagytak. Minden egyes kórházban, gipszben töltött idő formált rajtam, elvett gyermeki énemből egy keveset. A betegség már felnőttként nem befolyásolta az életem, csupán a hallókészülék használatával, azonban Grace születése és Jacob állapota ismét egy a többinél hatalmasabb, fájóbb sebet fakasztott. Emiatt érdekelni kezdett az ember, hogy vajon mennyi ilyen sebet képes elviselni, meddig véreznek és gyógyíthatóak-e. Bár lehet, hogy az egyetemi jelentkezésemmel csupán magam gyötrelmes, rejtegetett sebeire kerestem magyarázatot, és reményt arra, hogy egyszer teljesen felszívódnak, behegednek.

Apám ötlete volt, hogy tanuljak pszichológiát, bár furcsa szemeket meresztettem rá, amikor tizenkilencedik születésnapom után, régi házunk nappalijában ülve és tévét nézve felvetette ezt. Már egy ideje zaklatottan érintette, hogy nem sikerül pályát találnom, és egy nemcsak jó hivatást kellett választanom, hanem egy olyan karriert, ami lehetővé teszi Grace kezeléseinek finanszírozását, a segédeszközök beszerzését, mint a tolószék, és az utazásokat is fedezi, mert az egyik Osteogenesis Imperfectára szakosodott intézmény távoli államban volt, és a lányomat gyakran elvittük oda Ameliával, az anyjával, ahol kezelték, gyógyszereket kapott.

Azért néztem hitetlenkedve apámra aznap, mert nem éreztem elég okosnak magam egy ilyen pályához, meg is lepett, amikor egyik reggel kimentem reggelizni a hátsó teraszunkra, és Nancy mutatta a levelet, amit elolvasva forróság öntötte el az arcom. Mai napig jól emlékszem, hogy csak halványan mosolyodtam el, mert egyszerre lettem döbbent és feszült. Mit fogok kezdeni ennyire messze a családomtól? Képes vagyok elvégezni egy ilyen egyetemet? A fejemet hirtelen elöntő kérdésektől lerogytam a kinti asztalnál várakozó egyik székre, felkönyököltem, és szótlanul figyeltem a terítő közepére készített tányérokat, a fém evőeszközökön meleg napfény csillant. Nancy, Jacob édesanyja és egyben apám élettársa, a fülembe suttogta lágy és kedves hangon, hogy ne aggódjak, ügyes leszek, közben gondoskodó tapintásai fel-le jártak a hátamon lassan vigasztalva.

Jacob nagyon büszke volt rám, amikor elmondtam neki, hogy felvettek az egyetemre. Az ölébe ültetett, és szorosan átölelt, mert észrevette, hogy kicsit ideges vagyok. Két langyos tenyerébe fogta az arcomat, és kedves mosollyal biztatott.

Az egyetemi évek alatt kizárólag a tanulmányaimra koncentráltam, és ha tehettem hazalátogattam a családomhoz. Mire a kezembe foghattam a diplomát magamra se ismertem; azt hiszem én voltam a legstréberebb diák, aki minden bulit kihagy és nem csatlakozik semmilyen klubhoz. Úgy éreztem, hogy az életem romokban hever, emiatt több akartam lenni, mint mások, kitűnni a tömegből, amit csak úgy érhettem el, ha érettebb és céltudatosabb vagyok. Habár én voltam az egyetlen, akinek ennyire fiatalon van egy gyereke meg egy fura betegsége is. Ez megkülönböztetett a többiektől, de az efféle másságot nem szerettem.

Ettem, és ásványvizet ittam. Bementem a szobámba, ahol egy évvel ezelőttig a betegeimet fogadtam, de akkor én voltam az egyetlen ott, aki lelki gondokat cipel. Megkerestem a telefonom névjegyzékében az ismerősöm számát, majd remegő kézzel tartottam a fülemhez a készüléket. Amíg csak pityegés jött a túloldalról a földet bámultam, fogalmam se volt arról, hol kezdjem, ettől pedig már nem csak szégyenkeztem, egyre frusztráltabbá váltam. Ezer éve nem hallottam Eddie Sudenly hangját, és a torkomba ugrott a szívverésem, amikor megszólalt.

– Szia, Damien!

– Szia, Eddie!

– Mi a helyzet?

Nyeltem egy nagyot, tompán fájt a fejem, aggodalmasan végigsimítottam a homlokomon.

– Szeretnék beszélni veled személyesen – mondtam.

– Mint régi baráttal vagy...?

– Szarul vagyok.

– Értem. Nem ülsz volán mögé, ugye?

– Nem.

– Akkor elindulok érted.

– Köszönöm.

Amikor letettem a telefont, akkor olyan érzésem támadt, mintha egy hosszú ideje cipelt mázsás követ dobtam volna le a hátamról. Megtörtem a jeget azzal, hogy felhívtam Eddie-t. Be kellett ismernem, hogy Jacobnak igaza van, és bár tudtam milyen tanácsokat fogok kapni, mégsem sikerült alkalmazni, ha eszembe jutottak.

Átöltöztem fekete ingbe és térdig érő farmerba, majd megmostam a fogamat, jól beparfümöztem a nyakam meg a ruhámat, mert minden bizonnyal érezni lehetett rajtam az italszagot. Megálltam a nappaliban, ahol Jacob a székében ült és tévét nézve evett, a tálca az ölében volt. Észrevéve engem lehalkította a tévét, és félig felém fordult.

– Nemsokára értem jön Eddie.

– Ennek örülök – bólintott, és lerakta a tálcát a dohányzóasztalra miután letörölte a morzsát a szájáról. Intett nekem.

Odaléptem hozzá, és leültem vele szembe a kanapéra. Jacob gyengéd érintéssel megfogta a kezem, és mosolyogva azt mondta:

– Ne aggódj! Veled vagyok.

– Kösz.

– Nem kell hálálkodnod, ez természetes.

Eddie csoportterápiát tartott csütörtökönként a saját otthonában. Legalábbis legutóbbi információim szerint. Egyszer se mertem felkeresni, és a kocsiban ülve végig feszengtem, amíg áthaladtunk a városon.

Jacob és én egy modern külsejű házban éltünk. Épphogy lejtős fekete cseréptető alatt a krémszínű falat a garázsajtó körül és lentről egy méterig haladva felfelé halványvörös téglaberakás díszítette. A sötétbarna bejárati ajtó és az ugyanolyan színű ablakok elegáns kisugárzást kölcsönöztek az épületnek. Az udvarunkon pár vékony törzsű, gyér lombú fa állt, amik a nyári hónapokban rózsaszín virágokat bontottak. Eddie ezzel ellentétben egy külvárosi utcában élt, ahol régi építésű házak sorakoztak egymás mellett, bokrokkal vagy sövénnyel elválasztva. Kétszintes, barna építmény előtt parkoltunk le, az ablakokon félig le volt húzva a reluxa. Hosszú tornácra léptünk fel, ahol egy hintaszék billegett a széltől, mellette a kisasztalon lila orchidea ágaskodott műanyag rúddal kitámasztva.

Eddie kinyitotta a szúnyoghálót, aztán az ajtót, majd bementünk az előtérbe, aminek a falát levélmintás tapéta borította a fényes fa lambéria felett. Nem messze máris lépcső kanyarodott a felső szintre, a hosszú, fehérre festett korlát folytatódott a folyosó mentén, ahol ajtók törték meg a fal zöldjét. Eddie csak a feleségével élt itt, sosem született gyermekük, mert Eloise folyton elvetélt. Rég felhagytak a próbálkozással, Eddie pedig két éve hozta létre a csoportot, az olyan elveszett embereknek, mint én is. A szakállas, szemüveges fickó ötvenkét éves volt, és általában kockás inget viselt, amit beletűrt a farmerjába. Eloise fiatalabbnak tűnt nála, de valójában egyidősek voltak, szőke, rövid haja kerek arca köré kanyarodott, és mivel testalkata se mutatta, hogy elmúlt ötven, ezért gyakran viselt rövid ruhákat vagy szoknyát vállpántos blúzzal. Akkor ő foglalta le a csoportot, amíg Eddie távol volt.

Belépve a nappaliba láttam, hogy mindenki süteményt eszik és limonádéval öblíti. Zsebre dugott kézzel álltam meg a küszöbön, és forróság szökött az arcomba, mert az összes tekintet rám szegeződött. Amikor Eddie nyugtatva engem a vállamra simított, akkor sóhajtottam egyet, és zilált pillantásom követte őt, ahogy a fekete karosszékhez sétált. Összecsapta halkan a tenyerét rám nézve, mosolyán észrevettem egy kis sajnálkozást, amit azért érezhetett, mert a telefonba és a kocsiban se említette, hogy az egy év alatt, amíg nem beszéltünk, a terápiát csütörtökről szerdára tette át. Jobbkor nem kereshettem volna, és biztosan tudtam, hogy szándékosan nem szólt nekem, nehogy ellenkezzek. Talán a sors akarta így.

Eloise engem is megkínált étellel és limonádéval, de nem kértem, ezután a nő távozott. Feszengve ültem le a többiek közé, még jutott nekem hely a kanapén. Aggodalmas és szomorú pillantások fürkésztek engem, amitől csak egyre stresszesebben szorítottam ökölbe az ujjaimat. Haragudtam Eddie-re, amiért nem közölte, hogy mi vár rám nála. Régen felnéztem rá, mivel jóval idősebb volt nálam, és a hivatása egyik legjobbika, de akkor képes lettem volna megfojtani.

– Mindenki megérkezett? – kérdezte a férfi, azt követően, hogy leült, és keresztbe tett lábbal hátradőlt.

Épphogy elhagyta a száját az utolsó szó, megjelent egy nő az ajtóban, gyorsan szedte a levegőt, látszólag sietett. Kedves mosoly ült szeplős, kerek arcán, hosszú, hullámos vörös hajzuhatag fedte a vállát és a mellkasát. Fekete, lenge ruhát és szandált viselt.

– Elnézést, dr. Sudenly! – szólalt meg vékony hangon.

– Semmi gond!

Ekkor arra eszméltem, hogy már nemcsak a földet bámulom, hanem kiegyenesedve figyelem a fiatal, csinos nőt, aki Eddie intésére és szavaira kecses járással bejött a nappaliba, aztán helyet foglalt hozzám közel az egyik fotelban.

– Ha már mind itt vagyunk – köhintett Eddie –, szeretném nektek bemutatni a csoport két új tagját.

Hirtelen nem tudtam, ki a másik új tag, sejtettem, hogy az egyik a pár perce érkezett hölgy. Csak akkor tudatosult bennem, hogy Eddie rólam beszélt, amikor azt mondta:

– Az egyikük egy régi ismerősöm – és intett felém.

Meg kellett volna szólalnom, de azonnal lefagytam, ugyanis nem önszántamból jöttem ide. Úgy illett, ha bemutatkozom, azonban egyetlen szó se hagyta el a számat. Kínosan éreztem magam a várakozó tekintetek kereszttüzében, közben a könyvespolcok között kattogó falióra hangja kezdett kiborítani. A mutató hangos mozdulatai azt jelezték, hogy egyre több ideje hallgatok és bámulok meredten, ezzel egyszerre pedig csak nőtt és nőtt bennem a szégyenérzet. A nőre tévedt a pillantásom, akinek szép, kerek szemében aggodalom villant, és egyik kezével megmarkolta a ruhát a térdén, az ajka pedig megremegett. Ezután Eddie-re nézett, és félénken megemelte a karját, hogy szót kérjen, majd kapott.

Egy halvány mosoly jelent meg a szám sarkán, és a nőnek is; megköszöntem neki, hogy kihúz a kényelmetlen helyzetből, ő pedig vette az adást. Nagyot sóhajtva csúsztam lejjebb a bőrkanapén.

– Sziasztok. A nevem Savannah. A kislányom egy éve hunyt el.

Mindenki egyszerre köszönt neki, majd Eddie megdicsérte a bátorságát, hogy ezt el merte mondani. Savannah rám sandított, ezúttal nem aggódva, helyette őszinte kedvességgel. Tisztában voltam azzal, ha nem szólalok meg végre, akkor biztatást kapok majd valamelyik jelenlévőtől: semmi baj, mi veled vagyunk, beszélj csak. Nem! Semmi szükségem se volt pátyolgatásra, mint egy gyereknek, főleg, hogy jól tudtam ideje szembenéznem a fájdalmammal, annak ellenére, hogy erősen ökölbe szorult ujjaim miatt a körmöm a tenyerembe fúródott. A homlokom izzadt a hajam alatt, pedig kellemes levegőt teremtett odabent a légkondi.

– Sziasztok – szólaltam meg, de amint meghallottam milyen rekedt a hangom egy hőhullám futott át rajtam. – A nevem Damien.

– Szia, Damien! – köszöntek nekem kórusban.

– Nos – vettem egy nagy levegőt, és előrehajoltam –, egy évvel ezelőtt autóbalesetet szenvedtem, én és...

Lehajtottam a fejemet, és nyeltem egyet, aztán a szőnyeget bámulva folytattam, közben remegni láttam az egyik lábfejem:

– Én vezettem az autót, és belém hajtott egy furgon. Velem volt a tizennégy éves lányom, aki nem élte túl az ütközést.

Csak akkor jöttem rá, hogy milyen erőtlen az egész testem; a bokám, a lábszáram és a térdem sajgott, pont úgy, mintha állnék. Szétnyitottam az ujjaimat, és a tenyeremen lila erek sűrű hálózata rajzolódott ki. Nem kifejezetten a másnaposságtól, hisz nemrég ittam, hanem talán attól, hogy még volt bennem ital, és mert előző nap szinte ájulásig vedeltem. Másokra néztem, a normális szülőkre, akik bár ugyanúgy elvesztették a gyereküket, mégse hasonlítottak hozzám. Megvakartam a borostámat, nagyon viszketni kezdett, és néha fájdalom nyilallt a karomba. Nem akartam, hogy ezek az emberek észrevegyék a függőségem, vagyis a gyengeségemet. Száraz volt a szemem, a torkom, és görcs hasított a halántékomba, ez azt mutatta, hogy többet kellett volna aludnom. Ők meg csak lestek engem.

– A kurva életbe! – azzal felálltam, és kirohantam a helyiségből.

BIZONYTALAN PILLANTÁS

Jacob

Sejtettem, hogy Damien furcsa viselkedésének hátterében az alkoholfogyasztás és a depressziója áll. Megértettem, hogy paranoiás és összetörte a tragédia, de rosszulesett a gyanúsítgatás. Amikor Murphy megérkezett értem morcosan ültem át az anyósülésre, és reméltem, hogy nem kell vele beszélgetnem. Eszem ágába se volt kitálalni arról, ami köztünk történt, viszont örültem a segítségének, főleg, hogy Damien nem mert vezetni a baleset óta.

Murphy összecsukta a székem, és berakta a csomagtartóba, aztán beszállt mellém a piros sportkocsiba. Napszemüveget viselt, vállig érő fekete haját összekötötte a tarkóján mielőtt elindultunk, mert zavarta a vezetésben, ha a szemébe lógott, és mivel engem fuvarozott kifejezetten odafigyelt. Egyszer azt mondta, hogy nem bocsátaná meg magának, ha miatta sérülnék meg ismét, ám ezen csak nevettem. Úgy gondoltam, hogy az Isten már nem büntethet meg jobban annál, mint tizennyolc éves koromban.

Amíg elértünk a kanyarig Murphy elmesélte, hogy borzalmasan unatkozik, amiért a felesége és a tízéves lánya elutaztak egy „csajos hétre”. Bárcsak azt válaszolhattam volna erre, hogy sejtem mit érez, ám fogalmam se volt arról, milyen unatkozni. Az otthoni rettenetes légkör miatt a legtöbb időmet a panzióban töltöttem. Damiennel semmit se lehetett tervezni. Gyakran aludt, néha morgott és idegeskedett, vagy bezárkózott a szobájába, amikor hazamentem. Ismertem a helyeket, ahová inni járt, ha épp nem otthon részegedett le, és aggódtam érte, mert bármikor összetűzésbe kerülhetett valakivel, aminek könnyen verekedés lehetett volna a vége. A betegsége már alig hatott ki az életére, de azért nem ártott vigyáznia magára.

Murphy folyton beszélt, de nem figyeltem arra, hogy miről, helyette a fehér járda mentén álló vékony és alacsony pálmafákat néztem. A város egyik legszebb környékén laktunk, ahol modern stílusú házak igényes udvarokkal követték egymást utcáról-utcára. A legtöbb háromszintes volt, az előttük elterülő élénkzöld, rövidre nyírt gyep szinte világított a napfényben. Damien és én szándékosan egyszintes házat vettünk, hisz kettőnknek felesleges lett volna nagyobb, az emeletre pedig csak lifttel jutottam volna fel, amit nem akartam beszereltetni, mert anélkül is eleget költöttünk a felújításra. Ez nagyon rég történt, és összeszorult a szívem az emlékektől már a városban haladva. Úgy örültünk a költözésnek, mint a friss házasok, aztán vásároltam meg a telket a nyaralónak Palm Beach-en. Sóhajtottam, és mivel húsz perce csak bólintással reagáltam Murphy szavaira, azt kérdezte:

– Rendben vagy?

– Ja.

– Elég hosszú ideje ismerlek Jacob, és észreveszem, ha rossz a kedved. Összevesztetek Damiennel?

– Olyasmi.

Megálltunk a jelzőlámpánál, és Murphy bosszúsan vette le a szemüveget látva, hogy mekkora kocsisor kanyarog előttünk. Meg se lepődtem, ez jellemző volt a nap bármely szakára. Néhányszor dudaszó szállt a levegőbe, hol közelről, hol távolról, és egy-két dühös, trágár kiáltás is. Frusztrálni kezdett a dolog, mivel csak ültünk és lestünk csendesen a zúgó autóban, és a várakozás pont kapóra jött Murphynek, hogy tegyen egy megjegyzést:

– Damien viselkedése veszélyes rád nézve.

– Ezt hogy érted?

– Folyton be van rúgva, és az ittas ember nincs tisztában azzal, hogy mit cselekszik.

Murphy vett egy mély levegőt, a mutatóujjával kopogtatta a kormányt türelmetlenül, azt várva, hogy végre haladjunk előre legalább egy centit.

– Miért nem válaszolsz Jake?

– Ő sose ártana nekem.

– Elég egy félig kimondott rossz szó, amivel megbántod, és máris bajt csinál, mivel elveszíti az eszét részegen. Jacob?

Ekkor összefutott a tekintetünk, és kicsit zavarba jöttem, amikor Murphy arcán aggodalmat fedeztem fel.

– Azt be kell látnod, hogy ha rád támadna, akkor te volnál a gyengébb – mondta.

– Nem támadna rám. A témát pedig lezártam.

Murphy csak hümmögött egyet, és visszavette a napszemüvegét. Semmi kedvem se volt erről beszélni. Ideges és elkeseredett lettem, amikor eszembe jutott, hogy Damien milyen ittasan. Azt az énjét őszintén megvallva, nem szerettem.

– Meddig fogsz titkolózni előtte? – kérdezte Murphy váratlanul.

– Örökké.

– Hatalmas baj lesz köztetek, ha véletlenül kiderül.

– Ez így jó. Hidd el, kézben tartom a dolgokat.

Az utolsó mondatommal elcsendesítettem Murphyt. Szégyelltem, hogy a párkapcsolatom romokban hever, és erről az összes közeli ismerősöm tudott. Sokan sajnálták Damient a lánya halála miatt, a panzió alkalmazottai is, azonban egyedül a barátaim, mint Mike és Murphy, fordultak meg nálunk és kaptak betekintést az életünkbe. Rengeteget segítettek nekem, lelkileg is támogattak, viszont nem mindig örültem ennek. Mike-nak szívesebben kitálaltam a problémáimról, de Murphyt titkon irigyeltem. Szívesen cseréltem volna vele, hogy én is elmondhassam, elértem azt, amit a korombeli férfiak; egy szép családot. Semmit se ért a szuper karrierem, mert nem pótolta a szeretetet, és amikor hazamentem a részeg élettársam kiabálása fogadott.

Kedves volt Murphytől, hogy féltett engem, viszont legmerészebb álmomban se gondoltam volna arra, hogy Damien képes lenne bántani. Ezzel a legjobb barátom bogarat ültetett a fülembe, és feszengve utaztam vele a beszélgetésünk után. Abban igazat adtam neki, hogy ha Damien egy dühösebb hangulatban rám támadna, akkor nehezen kerekednék felül rajta. Ettől az egésztől eltöltött a csalódottság és a szomorúság. Nagyon jól tudtam, hogy aki ittas az nem bírja kordában tartani az érzelmeit. Arra eszméltem, hogy libabőr keletkezik a karomon, és nehezen megy lélegezni, pedig egész kellemes volt a levegő az autóban a klímától. A krémszínű ülés kényelme és a jármű monoton mozgása általában elálmosított, azonban aznap teljesen éberen néztem előre áthaladva a hídon. Annyira hiányzott az a Damien, aki az összeköltözéskor az ölembe ült a már berendezett nappaliban, megcsókolt, majd készítettünk egy fotót, hogy sose felejtsük el azt a pillanatot. Én is rettentően sajnáltam Grace elvesztése miatt, de sokszor tűnődtem kettőnkön éjjel, magányosan fekve az ágyban, és arra jutottam, hogy ez a kapcsolat már borzasztó teher.

– Megkértem arra, hogy kezeltesse magát, különben elhagyom – mondtam Murphynek hosszú hallgatás után.

– Komolyan? – sandított rám.

– Igen. Más megoldás nem jutott eszembe. Korábban sose fenyegetőztem, viszont az ő érdeke is, hogy rendbejöjjön.

– Igazad van.

Kicsit oldódott bennem a feszültség, hogy Murphy egyetértett velem. Hónapokkal ezelőtt elterveztem, hogy mit fogok tenni a jövőben, bár félelem és bűntudat töltött el a gondolatától.

A fehér, háromszintes nyaraló előtt álltunk a parkolóban. Minden második szobához tartozott egy fakorlátos terasz, amit lila és sárga virágok díszítettek. A két oldalon magasodó pálmák sötétzöld leveleit langyos szél fújta. Murphy elköszönt tőlem, miután kivette a székem a csomagtartóból. Már egyedül gurultam be az épületbe, az üvegajtó magától nyílt ki. Szerettem ezt a helyet, és igyekeztem minél szerethetőbbé tenni másoknak is. Világos parketta és halványkék fal fogadta a látogatókat az előtérben, a színek nyugalmat árasztottak. Könnyen meg lehetett találni a liftet, de egy félúton elkanyarodó, fekete fémkorláttal ellátott lépcső is vezetett az emeletre. Az összes helyiség akadálymentessé volt téve a mozgássérültek számára. Jó pár vendég megfordult itt egy évben. A betegek egészséges hozzátartozójukkal szálltak meg, viszont a konyhai dolgozókon, szobalányokon és takarítókon kívül egészségügyi személyzet is jelen volt; egy ápoló és egy gyógytornász. Bármikor kereshették őket, az ágyak felé szerelt készüléken lévő kapcsoló lenyomásával, de hangra is reagált.

Beszálltam a liftbe, és felfelé haladva próbáltam kitörölni az otthon történteket a gondolataim közül, hogy fogadni tudjam az új munkaerőt. Végighaladtam a barna ajtók között a harmadik emeleten. Az irodámat szándékosan rendeztem be fent, lehetett volna a földszinten, de ha felhúztam a reluxát az ablakon gyönyörködhettem a kilátásban, ugyanis csak az óceán és a horizont tekintett vissza rám. Engedtem be egy kis fényt, majd figyeltem a kék hullámok tetején egymásra halmozódó fehér habot. Ez a látvány kiürítette a fejemből a rosszat, igaz, gyerekkorom óta ismertem, ám sose untam meg. Bár a szívem néha máshová vágyott, a kíváncsiság hajtott, hogy meglátogathassak idegen helyeket. Érezni akartam, hogy milyen a valódi tél, vagy karácsonykor a hóesés meghittségét, és az őszi hideg levegő tapintását az arcomon. Damien mesélt erről, ugyanis Nebraskából származott, pontosabban Lincolnból, viszont sohasem utaztunk el olyan államba, ahol megtapasztalhattam volna. Először az egyetem, aztán a munkánk foglalt le bennünket, végül felőröltek a monoton mindennapok.

Az asztalomhoz gurultam, és kivettem a fiókból a szerződést, amit az előző napon nyomtattam ki. Beszéltem a hölggyel telefonon korábban, akit épp vártam, a hangja fiatal volt, és nekem pont egy életerős ember kellett. Amikor felemeltem a tekintetemet, megpillantottam a keretben a fotót, amin Damien és én öleljük egymást és mosolygunk. Leraktam a papírt a fényes, barna asztalra, és sóhajtva simítottam végig rajta. Megfogtam a képet, és épphogy egy másodpercig néztem, a szívem máris a torkomba ugrott, mert valaki kopogott. Gyorsan leraktam a fotót üveggel lefelé, szélre, a számítógép billentyűzete mellé, hogy ne legyen központi helyen, és már szóltam is:

– Bejöhet!

Vettem egy nagy levegőt, majd elmosolyodtam, amikor a nő belépett az ajtón. Fekete, térdig érő ruhát viselt, lapos talpú szandállal, vörös haja fel volt kötve és befonta, de így is a háta közepéig ért a fonat. Kicsit zavartnak tűnt, talán azért, mert nem nyitottam ajtót, éppen emiatt intettem neki a barna karosszék felé, ami kissé féloldalasan állt az asztal másik oldalán.

– Köszönöm, hogy itt van! Üljön csak le!

A nő odajött hozzám, és előbb nyújtotta a kezét, szeplős arcán izgatott pirosság látszott. Vékony, félénk hangon mutatkozott be:

– Jó napot! Én vagyok Savannah Riley Fox.

– Örülök, hogy személyesen találkozunk. Jacob Sullivan vagyok.

Savannah helyet foglalt, addig én összeszedtem a szavaimat fejben.

– Egyszerű munkáról van szó. Az lenne a dolga, hogy előkészítse a szobákat az új vendégek részére, illetve az irodám takarítása is az ön feladata.

– Rendben, jól hangzik.

– Íme a szerződés – odacsúsztattam elé. – Olvassa át!

Savannah néhány pillantást vetett a papírra, átlapozta, de hamar visszatette a helyére, gondolom a neki fontos részeket kereste meg benne.

– Tetszik ez a munka – mondta.

– Akkor körbevezetem.

Megkerültem az asztalt, és egy perc múlva a nő előtt voltam, aki nagy, meglepett szemeket meresztett rám. Zavarba jöttem, és felrántottam az egyik szemöldökömet, de nem feltűnően.

– Kövessen! – mosolyodtam el.

Meg akartam kérdezni tőle, mitől lepődött meg, de a homlokáig elvörösödött, és nem szerettem volna még kellemetlenebb helyzetbe hozni, aztán eszembe jutott, hogy mégse ártana érdeklődnöm.

– Valami baj van Savannah?

– Nem, csak...Sosem láttam... – kicsit összehúzta magát, és leengedte a pillantását az ölébe.

– Kerekesszékest?

– Igen.

– Itt elég sok ilyen emberrel fog találkozni. Ugye, ez nem jelent gondot?

– Nem, dehogy.

Bólintottam, és elindultam kifelé. Szimpatikus volt a nő, bár éreztem rajta egyfajta feszültséget. Sokszor láttam már idegenek arcán meglepődést, olykor sajnálatot, ha megjelentem valahol, hiszen nem minden nap találkozik az ember tolószékessel. Néha valódi látványosságnak számítottam, tegyük fel a plázában vagy egy élelmiszerboltban, ahová általában a környékbeliek jártak, idegen csak ritkán. Az emberek igyekeztek leplezni az érzelmeiket, és nem megbámulni engem. A gyerekek ritkábban tudták türtőztetni magukat, párszor rám mutattak, mondjuk a gyorsétteremben, és úgy kérdezték a szüleiktől, mi bajom lehet, hogy én is hallottam.

Savannah követett engem az első üres szobáig, ahol elővettem a zsebemből a zöld mágneskártyát, amin az épület képe szerepelt és a neve, a Gyöngykagyló Panzió.

– Ezzel nyílik az ajtó – mutattam neki. – A kulcsot helyettesíti.

A kártyát a zár és kilincs helyén lévő, téglalap formájú készülékhez érintettem, amin felvillant egy kis zöld fény. Az ajtó lassan kinyílt magától úgy, hogy oldalra csúszott. Feltűnt, hogy Savannah megdöbbent, és ez büszkeséggel töltött el. Király egy hely volt ez, én terveztem. Vendéglátói végzettségem mellett építészmérnöki diplomát is szereztem.

– Ha használtuk a kártyát, akkor az ajtó, a mozgásérzékelők miatt, kinyílik – magyaráztam. – Nekünk, mozgássérülteknek könnyebb így bejutni egy helyiségbe.

Savannah csak bólintott, és pír jelent meg az arcán főleg akkor, amikor azt mondtam:

– Kicsit sci-fi, tudom, de tényleg sokat segít.

Ezen a dolgon egyszerre mosolyodtunk el, majd intettem, hogy fáradjon beljebb.

– Nincs küszöb, se padlószőnyeg, tehát nem kell porszívóznia. – Ezt is viccnek szántam, de Savannah komoly tekintettel bólintott. – Az alacsony rács az ágy egyik oldalán azért van, hogy biztonságosabb legyen, és nekem is könnyebb felülnöm, ha megkapaszkodok valamiben.

Bekísértem Savannah-t a fürdőszobába. Egy tágas, fehér csempével burkolt helyiségbe kerültünk, ahol a WC mindkét oldalán, középen gumiborítással ellátott kapaszkodók álltak ki a falból. Az üvegből készült zuhanyzó oldalra csúsztatható ajtaja mögött egy zuhanyülőke várta a vendéget. Döntött tükör alatt egy átlag szék magasságához felszerelt mosdó volt.

Savannah jól körbenézett, itt tűnt a legzavartabbnak. Még mindig fogta a szerződést is, amit egyre erősebben szorított. Volt bent egy dolog, amit addig biztosan nem látott máshol. Egy mozgatható szék, ami tartotta az egész testet, a lábakat, a két kart, megtámasztotta a nyakat és a fejet.

– Csak a takarítás lesz a feladata, és az, hogy előkészítse a szobát a vendégeknek – magyaráztam el, hogy megnyugtassam. – A szék fürdéshez való, és nincs az összes szobában, csupán akkor, ha olyan vendég érkezik...

– Aki nem tud mozogni...

A szám még nyitva volt, hogy befejezzem a mondatot, amit a nő megtett helyettem. Sóhajtottam egyet úgy, hogy ő ne vegye észre. Elbizonytalanodtam. Már nem voltam biztos abban, hogy ő kell nekem, hiszen az én jelenlétem is frusztrálta.

– Miss Fox, ez a panzió beteg embereknek van. Ha nem bírja a betegek látványát...

– De bírom – mondta ezt olyan határozott hangon és tekintettel, hogy meglepett. – Szükségem van erre az állásra Mr. Sullivan. Egy éve nem tudok dolgozni, de most igenis akarok.

– Legyen. Ha aláírja a szerződést, és dolgozni kezd, akkor két hónap próbaidő következik.

Savannah elmosolyodott, bár mintha nehezére esett volna, és követett engem vissza a szobába. Még akkor is bizonytalan voltam vele kapcsolatban, miután aláírta a szerződést, és távozott. Kellett neki az állás, és szerettem jót cselekedni, azonban a zavartság, ami végig a tekintetén ült, elvette a lelkesedésem. Rég gondoltam bele abba, hogy milyen lehet egy átlagembernek betegek között lennie.

Amint egyedül maradtam az irodámban, ismét megérintettem a képet, de nehezen mozdult a kezem. Erőt vettem magamon, hogy megfordítsam, és ránézzek, aztán megpillantva Damien boldog mosolyát, miközben a nyakamat öleli, fájdalmasan nagyot dobbant a szívem. Hiányzott ez a boldog mosoly, és a szép arca is, amit az ital és a depresszió egészen eltorzított. Annyira sápadt volt mindig, és fáradt, különleges szeme körül sötét folt terült el. Az bántott a legjobban, hogy semmit se adhatok neki, képtelen vagyok boldoggá tenni őt, és nem csak Grace elvesztése vagy a betegségem miatt. Túl hosszú idő telt el azóta, hogy eldöntöttük örökké együtt leszünk, már semmi érdekeset se talált bennem. Sokat tűnődtem azon, hogy én látok-e valamit őbenne, és valahol a lelkem mélyén még emlékeztem arra a kamaszfiúra, aki Floridába költözött az apjával. Felidéztem az akkori tekintetét, és arra eszméltem, hogy könnyek gyűlnek a szemembe, ezért lehajtottam a fejem, a homlokomra tettem a kezem a székem karfáján megtámasztott könyökkel. A másik kezem elengedte a képet, a vastag fakeret az asztalhoz ütközött hangosan a csendben, reszketett a csuklóm. A hang feldühített, az ujjaim ökölbe akartak szorulni, de nem ez történt, helyette haragosan az asztalhoz csaptam a képet, és reccsent az üveg. Felszusszantam, és hirtelen kijózanodtam, végül mély sajnálattal, elkeseredve figyeltem, ahogy egy hosszú törés metszi pont Damien arcát a fotón. Hiányzott nekem az a fiú, akit akkor ismertem, és az is hiányzott, aki akkor voltam, mert azokban a hónapokban, tizenhét évesen, még éreztem őszinte boldogságot. Minden, amit tanultam és elértem csak árnyéka lehetett egy teljes, boldog életnek. Azonban a vágy erre örökké lángolt bennem, és hiába vártam, hogy kihunyjon.

Megtöröltem a szemem, és az asztal szélére csúsztattam a képet lefordítva. Már bántam, hogy Damien betartotta az ígéretét, amit tizennyolc évesen tett. Bár azt hiszem, nem mindig volt hűséges, csak nem kötötte az orromra, ha találkozott valakivel. De ennek ellenére sose hagyott el, én meg nem kérdezősködtem, amikor hazajött az egyetemről, és furcsán viselkedett. Miért hoztam volna zavarba? Jobban tette volna, ha egészen elhagy, nem csak alkalmanként. Azért lett pszichiáter, hogy megtalálja a választ arra, hogy a lelkében lévő sebek gyógyíthatóak-e, de azt sose merte bevallani magának, vagy észre se vette, hogy én vagyok az, aki folyton feltépi azokat. Azzal, hogy mellette voltam. Bármit is tett a hátam mögött, azonnal hozzám rohant, ha meglátogatott minket, és az összes alkalommal egy egyre komolyabb és zárkózottabb fiú jött haza.

Semmi dolgom se volt aznap már, ezért felhívtam Murphyt, hogy otthon szeretnék lenni. Féltem egyedül hagyni Damient, mert nem akartam, hogy megint igyon, le kellett ellenőriznem. Reméltem, hogy felkereste az ismerősét, és már épp vele beszél, de amikor hazaértem, majd benyitottam a házba, azonnal belém hasított egy nyomasztó érzés. Begurultam a nappaliba, ahol csak az óra kattogott halkan a félhomályban. Zavart a sötét, ezért az ablakhoz igyekeztem minél halkabban, bár a székem kereke kicsit súrlódott a parkettán. Engedtem be egy kis fényt, aztán nagy lélegzetet véve fordultam meg, és összeszorult szívvel pillantottam Damienre, aki elterülve aludt a kanapén, az egyik kezét a nadrágjába csúsztatva. Ivott, ezért nem kelt fel rám, az alkohol savanyú szagát éreztem körülötte, amikor már mellette ültem. Mielőtt felébresztettem, elvettem a mobilját a dohányzóasztalról. Észrevettem, hogy a kedvenc videóját nézte, és sóhajtottam egyet. Nem szerettem volna, ha tudná, hogy megint lelepleztem, ezért visszaraktam a mobilt oda, ahol találtam. Eldöntöttem, hogy felkeltem és beszélek vele újra, bár aggódtam. Attól tartottam, hogy talán annyira részeg, hogy ismét összeveszünk. Egy üres borosüveg volt az asztalon, és bíztam benne, hogy több nem fogyott el.

Tudtam, hogy Damien rettentően magányos, és én semmit se adhatok neki, amitől boldog lehetne. Figyelve az arcát, ami álmodva is sápadt, feszült volt, őrült bűntudat tört rám. Boldognak akartam látni, és bármire képes lettem volna ezért.

KELLEMES MEGLEPETÉS

Kimentem a teraszra miután otthagytam a csoportot. Elővettem egy doboz cigarettát a zsebemből, és kis híján a földre dobtam idegesen, mert alig bírtam kihúzni belőle egy szálat remegő csuklóm miatt. A tető árnyéka alatt is izzadtam a ház falához dőlve, miközben fújtam a füstöt. El akartam menekülni, elbújni a lakásba, de ezzel csalódást okoztam volna Eddie-nek, aki mindent megtett értem aznap. Bemutatott a csoportnak, sőt, elhozott ide, pedig nem volt kötelessége. Csalódást okoztam a szeretteimnek is; Jacobnak és apámnak, akit hónapok óta nem látogattam meg, még egy emberrel nem művelhettem ezt. De nemcsak őket bántottam, hanem saját magamat is. Folyton azt mondogattam gondolatban, hogy küzdök és jobban leszek, ám sose csináltam semmit. A többiekkel való találkozás egy lépés volt a gyógyulás felé, azonban hiába tudtam, hogy megleltem a helyes utat, rettentően féltem tőle. Azok az emberek odabent nem szerettek volna bántani engem, viszont ha visszaemlékeztem a nappaliban töltött percekre gyűlölet tört rám. Utáltam őket, mert a saját gyászom tükröződött a tekintetükön. Gyűlöltem őket, mert nem tartottak az újtól, eldöntötték, hogy változnak, féltékeny lettem rájuk. Tisztában voltam azzal, hogy cselekednem kell, és nem szabad innom, mert nem az alkohol tart rabságban, sokkal inkább én engedem a sötét érzéseket elhatalmasodni. Szégyelltem, hogy ilyen vagyok, és nem merek belenézni senki szemébe. Rettegtem attól, hogy egy gyenge, összetört valakit fognak látni.

Elfogyott a cigaretta, elnyomtam az asztalon lévő hamutálban. Úgy éreztem, hogy ez az utolsó pillanat amikor elhatározásra juthatok. Leültem a székre, az asztalra könyököltem a tenyerembe temetett arccal. Bár elrejtőzhettem volna egy olyan helyre, ahol senki se találhat rám! Sietnem kellett, vagy megharcolnom azzal, ahogy odabent viselkedtem. De meg se moccantam, csak remegtem és feldühödtem attól, hogy illő volna elnézést kérnem legalább Eddie-től. Levegőre volt szükségem, és egyedüllétre, hogy ne lássam a fájdalmam tükörképét. Grace volt az egyetlen kincsem. Sose felejtem el a mosolyát, a nevetését, és azt, ahogy ütköztünk az autóval, a feje az üveghez vágódott, és...

Arra eszméltem, hogy könnyektől lesz nedves a tenyerem.

*

Esett az eső. A rádióból egy ősrégi country szám szólt, és Grace dúdolta. Szeretett részt venni a csoportos foglalkozásokon suli után, bár magántanuló volt, az irodalmi szakkörön kivétel nélkül megjelent. Imádta a könyveket, a költészetet és a tudományt. Ha együtt filmeztünk kijavította a hibákat. Például, hogy a benzin gőze robban, és nem ég olyan szép láng a folyadéktól a földön, mint a képernyőn. Iskolából vittem haza, már besötétedett, és az ablaktörlő folyamatosan mozgott előttem. Bosszankodtam miatta, de amikor belenéztem a visszapillantó tükörbe, akkor rámosolyogtam a lányomra. Nem szerettem, ha idegesnek lát engem. Mindig megértettük egymást, nyugodtan mondhatom, hogy ő volt az egyetlen barátom. Kiöntötte nekem a szívét, ha bántotta valami, és a jó dolgokról én értesültem elsőként. Megesett, hogy egy nap háromszor is felhívott. Emiatt rettentő büszke apa voltam.

– Cody a képembe vágta, hogy ronda vagyok – panaszkodott. Szőkésbarna, vállig érő hullámos haj fogta keretbe háromszög formájú arcát, és durcásan összehúzta nagy kék szemét. Én ilyenkor láttam őt a legszebbnek, mert morcosan kicsit jobban hasonlított rám, és ettől közelebb éreztem magamhoz.

– Cody egy barom – feleltem pár perc múlva. Hamarabb akartam, csak néhány idióta úgy szlalomozott előttem a csúszós úton, akár a versenypályán.

– Tényleg ronda vagyok – sóhajtotta, szomorúan lekókadt rózsaszín ajka. – Igaza van.

– Te különleges vagy Grace, csak néhányan nem tudják értékelni. De majd felnőtt leszel egyszer, és találsz valakit, aki mindennél jobban fog szeretni.

– Mint téged Jakey bácsi?

Megköszörültem a torkom, jócskán zavarba hozott.

– Ja, úgy – helyeseltem.

Grace erre elvigyorodott, és én visszamosolyogtam rá a tükörben. Tisztában voltam azzal, hogy tetszenek neki fiúk. Őszintén hittem abban, hogy egyszer találkozni fog egy kedves férfival, aki majd boldoggá teszi. Erről eszembe jutott valami. Letértem az útról, hogy meg tudjak állni. Kicsatoltam az övem, aztán kivettem a kesztyűtartóból a pénztárcámat, amiben tartottam egy régi fényképet. Megfordultam, és közelebb hajoltam Grace-hez. Egy nagyobb gyerekülésben ült, amiben biztonságosan utazhatott. Kényelmesen elfért benne, amiért vékony és alacsony. Nem nőtt olyan tempóban, mint más kamaszok. Sokan elhitték volna, ha azt állítja magáról, hogy tizenegy éves. Általában én fuvaroztam, kezelésekre is elvittem, és akkoriban már az ölembe vettem, és beraktam a kocsiba, vagy az elektromos kerekesszékbe, ami a csomagtartóban volt. Több segítségre szorult, mint Jake, aki két erős karjával egész jól mozgatta a testét, átült egyik helyről a másikra. Grace-ben nem volt ekkora erő.

Odaadtam a fotót, és ő döbbenten pislogott rá. Azt hiszem, hogy sejtette, ki van rajta, ettől elérzékenyültem. Egyedül Jacobnak mutattam meg a fotót és árultam el, hogy miért fontos nekem.

– Amy Barnes – mondtam. – Az édesanyám. Hasonlítotok.

– Az igazi nagymamám? – kérdezte Grace szinte szájtátva.

– Egyetemista voltam, amikor apám odaadta. Először haragudtam, amiért nem kaptam meg tőle korábban, de aztán sírtam a meghatódástól.

– Hármas beteg tud gyereket szülni?

– Nem tudott volna, meg akarták műteni, csak túl hamar jöttem, és döntenie kellett, melyikünk maradjon életben. Ő pedig engem választott.

Láttam, hogy Grace szeme csillogni kezd a könnyektől, ezért megálltam a beszédben. Nagyot nyelt, közben figyelte a képet, amin az édesanyám pontosan ugyanolyan volt, mint ő, csupán idősebb.

– Ez a nő hordott ki engem, bár azt hitte, hogy egészséges vagyok.

– Mert te nem törtél a hasában.

– Igen. Az édesapám úgy szerette, hogy belebetegedett a halálába.

Kicsit változtattam az igazságon, nem akartam, hogy Grace egy ilyen érzékeny pillanatban szörnyűséget halljon. Elég szörnyű volt az is, hogy az anyám az életét adta értem, nem kellett a lányomnak több. Nem szívesen avattam volna be abba, hogy az édesapám őrülete az újszülött fia gyűlöletében nyilvánult meg. Szerinte én öltem meg az anyám.

– Találkozni fogsz valakivel, aki imád majd téged – mosolyogtam biztatóan. – A fotó a tiéd.

– Komolyan? – kérdezte örömtől sugárzó arccal.

– Persze.

Aztán elindultunk. Nem sok kellett volna már, hogy hazaérjünk. Még akkor is zavart az eső, és kikapcsoltam a zenét, hogy könnyebben tudjak koncentrálni a vezetésre.

– Apa, eszünk valamit?

– Mit szeretnél?

– Pizzát!

Csak annyit láttam, hogy nagy fény közeledik felém. Oldalra fordultam, és arra se maradt időm, hogy megrémüljek. A furgon belénk hajtott...

*

– Hé!

Hirtelen felkaptam a fejemet, és egy vékony, szeplős női arc nézett engem sajnálkozva. Savannah mellettem guggolt, és fogta a felkaromat.

– Tudom, hogy mit érzel – mondta. – Nincs kedved sétálni?

Meglepett a kérdés. Ahhoz volt kedvem, hogy megkeressem a halál legegyszerűbb módját, de ezt nem felelhettem egy ilyen gyönyörű nőnek.

– Sétálhatunk – vettem egy mély levegőt, és kiegyenesedtem.

A terápia véget ért, a többiek elszállingóztak. Savannah és én elköszöntünk Eddie-től, aki még marasztalt volna engem, de megnyugtattam, hogy rendben vagyok. Aztán elindultunk az utcában, a fák alatt sétáltunk a kertes házak között. Néha ránk ugatott egy-egy kutya, viszont a kerítés megállította. Savannah jóval alacsonyabb volt nálam, hullámos, természetes, rézvörös hajában aranyszínű szálak csillogtak a napfényben. Amikor rám pillantott bizakodást láttam barna szemében, és eltökéltséget.

– Biztos idegesítelek ezzel, de nem vagy egyedül – mosolygott rám, miközben a táskáját fogta, és lassan mentünk, bár nem tudtuk hová.

– Igazad van, és nem idegesítesz, csak még sose beszéltem senkinek a balesetről.

Hőhullám futott át rajtam, mert zavarba jöttem. Farmerem zsebébe dugtam a kezem, és a szürke járdát néztem. Nem értettem, hogy ejthettem ki egy ilyen őszinte mondatot a számon, és ráadásul kicsit se kellett gondolkodnom rajta.

– Eddig én sem, azonban eltökéltem, hogy rendbejövök. A lányomat nem kaphatom vissza, és a seb sose gyógyul be, mégis elhiszem, hogy van még remény a számomra.

– Nem leszek a régi. Ez az egész teljesen kifordított önmagamból.

– Nem csupán téged. Rengeteget sírtam, és egyedül voltam. Mindenkit kerültem, még azokat is, akik szeretnek.

– Ismerős. Sokat iszok, ha pedig nem, akkor másnapos vagyok.

Savannah ekkor lelassított, és rám tekintett meglepve. Ettől még jobban zavarba jöttem. Megbántam, hogy csak így elárultam neki a függőségemet.

– Nem látszik rajtad – mosolyogta.

– Ezek szerint még nem ittam el az agyam. Addig minden oké, amíg nem vagyok egy nyáladzó idióta.

Savannah szeme döbbenten elkerekedett, az ajkai résnyire kinyíltak, de semmit se felelt. Azt hiszem, Jake nevetett volna azon, amit mondtam, viszont rá kellett jönnöm, hogy egy nővel beszélek, aki nem értékeli a hülye vicceimet. Úgy éreztem, mintha egy fura álomban volnék. Savannah megállt az egyik fa nagy, hűvös árnyékában, és persze én is. Izzadni kezdett a tenyerem a zsebemben, és arra gondoltam, hogy eleget szégyenkeztem, épp itt az ideje elmenekülnöm.

– Értelek – nyögte ki Savannah, és megtörve a szemkontaktust tűnődött azon, hogy miről csevegjünk. – Megsajnáltalak odabent.

– Köszönöm, hogy megszólaltál helyettem.

– Figyelj, ha bármikor jólesne kiönteni a szíved valakinek, és megértésre vágysz, akkor hívj fel. Szívesen megadom a telefonszámomat.

Na, most erre mit válaszoljak? – futott végig az agyamon a kérdés, de már bólogattam:

– Benne vagyok.

Elővettem a telefonomat. Remegett a csuklóm, és miután Savannah lediktálta a számot és összeért a pillantásunk, ismét felfedeztem egy kis sajnálkozást a tekintetén. Különös, de egyáltalán nem zavart, sőt, azt akartam, hogy ez a csinos nő sajnáljon csak még jobban.

– Tudom, hogy a pasik zárkózottak, de hidd el, könnyebb, ha beszélsz az érzéseidről.

– Igazad van, és köszönöm a számot.

– Bátran hívj, ha baj van, és ne nyúlj a pohárhoz azonnal.

Savannah sokáig figyelt összeszorított ajkakkal. Azt hiszem, gondolkodott.

– Öm... – köhintett halkan. – Meg akartam kérdezni korábban, csak nem mertem. Olyan érdekes, hogy a szemed kék ott, ahol fehér szokott lenni. Miért?

Választékosan fogalmazott, a lehető legtapintatosabban, ebből azt szűrtem le, hogy nem szeretne megbántani és izgatott. Fogalma sem volt arról, hogy én milyen izgatott vagyok, jobban mondva, reméltem, hogy nincs fogalma róla. Ha én észrevettem rajta ezt, akkor talán ő is rajtam, és ettől a feltételezéstől elakadtak a szavaim.

– Bocsánat, Damien. Nem szerettem volna puhatolózni, egyszerűen érdekelt.

– Ugyan! – megráztam a fejem, és döbbenten jöttem rá, hogy mosolygok, amit már hosszú hónapok óta nem tettem. – Van egy ritka betegségem. Csonttörékeny vagyok, és ez egy tünete.

Nem volt már olyan erősen kék a sclerám, mint kamaszkoromban, és senki se jegyezte meg régóta. Jólesett, hogy elárulhattam valamit magamról egy idegennek, bár szinte letaglózta a válaszom. Biztosan nem hallott még erről.

– Azt jelenti, hogy kevesebb a kollagén a csontjaimban, emiatt hamar törik. De már nem emlékszem, hogy mikor szenvedtem el törést. Gyerekkoromban gyengébb volt a testem.

– Te jó ég! Láttam erről egy dokumentumfilmet a tévében.

Csak nyeltem egyet, mert nem tudtam mit válaszolni. Savannah olyan zavarba jött, hogy megérintette a felkaromat, és ettől jól el is pirult. Talán anélkül mozdult, hogy eltervezte volna, és azonnal mentegetőzött:

– Butaságokat beszélek, bocsánat.

– Nincs semmi baj. Megszoktam már a harminckét évem alatt, hogy néha cirkuszi látványosság vagyok.

A fülem mögé tűrtem a hajamat, és ráböktem az ujjammal a hallókészülékre:

– Károsodott a hallásom a betegség miatt.

– Harminckét éves vagy?

Örültem, hogy eltereli a témát. Tetszett, hogy érdekli, hány éves vagyok.

– Nemsokára, igen.

– Én huszonnyolc.

– Ha érdekel még bármi furcsaság velem kapcsolatban, akkor szívesen mesélek.

Savannah felnevetett. Igazság szerint nem tudtam, hogy mi volt olyan vicces abban, amit mondtam, de nem is számított. Nem ment felidézni, hogy mikor voltam boldog utoljára, azonban ennek a nőnek a jelenléte, és ahogy csendesen fürkésztük egymást az árnyékban, kellemes melegséggel árasztotta el a mellkasomat.

Együtt sétáltunk vissza a házhoz, és Savannah megkérdezte, hogy hazavigyen-e, mert autóval jött, de nekem már nem volt merszem ahhoz, hogy igennel feleljek. Többet tett értem, mint kellett volna, és végre fellélegezhettem, ugyanis a társasága egy ezer éve nem érzett izgalommal töltött el. Köszönésképp csak bólintottam a járdán állva, és integettem neki, miután beszállt a kerek, sötétlila autójába, és elhajtott. Hirtelen leesett egy nagy kő őrülten dobogó szívemről, és attól tartottam, hogy mindjárt hangosan koppan a lábamnál a felmelegedett betonon. Épp eszembe jutott, hogy ideje volna taxit hívnom, amikor vettem egy fordulatot, és megpillantottam Eddie-t a tornácon, aki intett nekem. A kő vissza is ereszkedett a szívemre, mert biztosan tudtam, hogy a nappaliban történtekről akar beszélni velem.

Nehéz lépésekkel sétáltam oda hozzá. Behívott a konyhába, ahol megkínált gyümölcslével, de nem kértem. Biztosan észrevette rajtam, hogy ideges vagyok, mindig komolyságot és tudást sugárzó szeme gyanakvóan méregetett, miután ivott, majd nekitámaszkodott a pultnak karba tett kézzel.

A szép, otthonos konyhából beláttam a boltíven át az étkezőbe, inkább arra néztem, csak ne kelljen a kollégámra. Régi stílusú, sötét fabútorok és fából készült pult volt velem szemben, középen állt a mosogató és még egy hosszú munkaasztal, aminél három támla nélküli szék sorakozott. Máris elgyengült a lábam, és szívesen leültem volna, Eddie jelenléte frusztrált, és a szégyenkezés kiszívta minden energiám.

– Sajnálom, ami ma történt – kezdte. Veszített a hangja a magabiztosságából. – Talán nem állsz készen arra, hogy megnyílj mások előtt. Írnék fel neked antidepresszánst, de iszol, és a kettő együtt nem fog menni.

– Jól vagyok, és igyekszem változni. Majd találkozunk, ám szeretnék indulni.

Még én se hittem el, hogy ezt mondtam, és a bizonytalanság döbbenettel keveredve Eddie arcán is feltűnt. Felrántotta a szemöldökét, és szavakat keresett, viszont végül inkább csak elmosolyodott. Odajött hozzám, aztán megveregette a vállamat. A tekintete épp eléggé stresszelt, és az érintése ezerszeresére növelte bennem ezt.

Eddie végül hazavitt. Már akkor boldogabb voltam, amikor kiszálltam az autóból. Először szétnéztem az utcában, és az a furcsa érzésem támadt, mintha megváltozott volna az egész környék, pedig ugyanaz maradt. Zavartan léptem be a házba, és sóhajtottam egy nagyot. Attól tartottam, hogy mégse lesz jó, ha Jacob észreveszi rajtam a változást. Volt egy balsejtelmem, miszerint valamit el kell titkolnom előle, csak azt nem értettem, hogy micsodát. Az ajtót is halkan zártam be, és szó szerint settenkedtem a szobám felé. Befordultam a nappaliba. Jake-et nem találtam sehol, ezért elindultam a folyosón. Benyitottam az ő szobájába, és itt már aggódni kezdtem, hogy merre lehet. Első utam az asztalhoz vezetett, amin egy számítógép is helyet foglalt. Itt már tudtam, mi bajom van, miért láttam máshogy az utcát, és azt, hogy mit akarok titkolni. Tudtam én már az első percben is, de nem mondhattam ki gondolatban se. Kihúztam a fiókot, és kivettem a fekete borítós fotóalbumot. Rengeteg sóhajjal ültem le a karosszékbe. A kezem nem mozdult, csak rátettem a tenyeremet a borítóra, és igyekeztem erőt gyűjteni, hogy bele merjek pillantani az albumba. Reszkető csuklóval nyitottam ki. Forróság futott végig rajtam az államtól a homlokomig a bűntudattól, figyelve Jacob első kerekesszékben készült képét, amin csupán tizennyolc éves. Aztán lapoztam, és ott volt a többi. Évről-évre a legutolsóig, amin már az összes tetoválása kész. Mi lenne vele nélkülem? – kérdeztem magamtól.

– Hahó!

Kinyílt az ajtó, én meg olyan gyorsan és hangosan zártam be az albumot, hogy még puffant is. Nem bírtam megszólalni, csak bámultam Jacobot, aki otthoni, kissé kinyúlt, kényelmes ruhában jelent meg a házban használt egyszerű székében. Az utcán másik székben ült: kisebb volt, alacsonyabb háttámlával, a kerekeit betonhoz, járdához alakították ki, és könnyebben hajtotta. Kócos volt a haja, biztosan aludt. Ha tehette, délutánonként pihent.

– Hogy ment? – érdeklődött, és közelebb gurult.

– Egy csoportterápia kellős közepébe csöppentem. Tetszett.

Ekkor elmosolyodott, biztosan nem erre számított tőlem. Őszintén megvallva én sem.

– Miről beszéltetek?

– A gondjainkról.

Olyan melegem lett az idegességtől, hogy biztosan teljesen elvörösödtem.

– A képeimet nézted? – kérdezte kíváncsi hangon.

– Ja, igen...

Hosszú csend keletkezett köztünk. Hosszú és nehéz csend, ami kis híján összenyomott, ezért legszívesebben otthagytam volna őt. De csak azért, mert a nyelvemen volt egy mondat, és úgy éreztem, hogy hallania kell, de úgy is, hogy nem. Arra jutottam, hogy a legjobb döntés az volna, ha egyszerűen a föld alá süllyednék.

– Örülök, hogy jobban vagy – szólalt meg fürkésző tekintettel, mintha le szerette volna olvasni rólam zavartságom okát.

Megtörtem a szemkontaktust, és szorongattam az albumot.

– Hátha szereznél barátokat később – mondta. – Nekem is sokat segít Murphy.

Azt hiszem, hogy szándékosan nem említette Mike-ot. Azok után, hogy milyen barom módon viselkedtem vele, teljesen megértettem volna, ha kidobálja a holmijaimat, és elzavar.

– Végülis beszélgettem valakivel – csúszott ki a számon, de elharaptam az utolsó szó végét.

– Az király! – mosolygott rám Jake.

Olyan volt, mintha két énem született volna Eddie házában. Egy normális énem, meg egy bunkó énem. És még pár perc erejéig a normális maradt fölényben, ezért árultam el:

– Savannah a neve.

Úgy éreztem, hogy Jake-nek erről muszáj beszámolnom, hisz eddig semmit se rejtegettem előle. (Kivéve a piát a szekrényben.)

– Aranyos és kedves nő – fejeztem be.

Ezután ismét csend. Lassan emeltem fel a fejem, de már kellemetlenül mart a gyomrom és hirtelen letargikus bűntudat öntött el. Előjött belőlem a bunkó, aki azonnal lakatot tett a számra, ezért nem meséltem többet Savannah-ról. Jacob mosolya maradt, de a tekintete újra fürkésző lett, végül csak annyit mondott:

– Az király.

Arra eszméltem, hogy kétségbeesetten ráncolom a homlokom, és az ujjaim elfehéredtek úgy szorítom az albumot, közben harapdáltam belülről a szám, és eldöntöttem, hogy örökre elnémulok.

Jacob egy bólintás után magamra hagyott. Hátradőltem, kinyújtottam a lábamat is kényelmesen. A mobil szinte égette a zsebem. Elővettem, és feloldva a billentyűt azonnal a névjegyzékre böktem. Fel ne hívd! – üvöltött rám az agyam. Nem hívtam, csupán néztem a számot. Elhatároztam, hogy nem megyek többet Eddie-hez. Hosszan nyomtam a számra, felugrott az ablak, hogy mit szeretnék tenni vele. Törlés, hívás...stb. Törlés, hívás... Semmit se csináltam, csak lestem, és visszatettem a telefont a zsebembe. De akkor már meg is gondoltam magam. Igenis menni fogok a csoportterápiára, jót tesz nekem... Igen, jót tesz nekem...

EGY DARAB A MÚLTBÓL

Jacob

El kellett hagynom a szobát. Furcsa megérzés uralkodott el rajtam, borzasztóan feszengtem. Eszem ágába se volt elárulni, hogy ismerem Savannah-t. A nappaliban hallgatva a csendet meredtem előre, és rájöttem, hogy talán elárultam volna, ha Damien nem viselkedik furcsán a nő említésekor. Zavarban volt, láttam a szemén és hallottam a hangján. Nem érdekelt, hogy mi történt a terápián, se az, segített-e neki. Egyszerűen csak a zavartsága foglalkoztatott, meg az, hogy mennyire magányos. Tudtam, hogy szereti a nőket, főleg mivel én se tettem oda magam rendesen a kapcsolatunkban. Egyszer se találtam bizonyítékot arra, hogy valóban megcsal. És azt is érdemes számításba venni, hogy régen én küzdöttem depresszióval. Lehet, hogy beképzeltem a megcsalást. Természetesnek hittem, hogy a béna mellől muszáj félrelépni, ám ez baromság. Arra eszméltem, hogy a székem karfájába mélyesztem a körmeim.

Úgy megijedtem, hogy nem csak a lábam, a testem többi része se mozdult. Éreztem belül, a lelkemben, hogy valami készül a hátam mögött. És már elmúlt a depresszióm. Ez igazi megérzés volt. Vészjósló megérzés. Mintha egy másik Damien jött volna haza nemrég. Erősen kételkedtem abban, hogy a hozzá hasonlók támogatása segített változnia. Nem. Mert egy „kedves és aranyos” nő is bekerült a képbe. Egy ember, akit akkor se pótolhatok, ha szándékomban állna.

Mi van, ha megcsókolta? – jutott eszembe, mint egy naiv kamasznak. A tekintetem kétségbeesett lett; összeráncoltam a homlokom és haraptam a számat. Faggasd ki! Keresd még a jeleket! Morogtam, mert a gondolataim idióta cselekedetek felé irányítottak. Csak beképzelem.

Épp beszívtam egy nagy adag levegőt, hogy normálissá váljon az agyam, amikor Damien megjelent. Bámultam őt rádöbbenve, mennyire hiányzik, és ebben az volt a legszörnyűbb, hogy pár méterre ácsorgott tőlem. Nem, nem veheti el senki, az enyém! Nem hagyom! Tudtam, hogy járhatott volna másféle helyre inni, ahol olyan férfiakkal találkozhat, akik bármikor kaphatóak egy kiadós szexre. És Damien vonzó volt; magas, vékony, szép arccal. Én pedig jól ismertem, hogy milyen édes az ágyban. Mit csinálnék, ha Savannah férfi volna? Egyáltalán honnan veszem, hogy tetszik neki, mi van, ha csak ideges, mert egy ideje nem ivott? Ezekre a kérdésekre nem találtam választ. Elengedtem a karfát, fájtak az ujjaim annyira szorítottam.

– Mi az Jake? – kérdezte, mert szó nélkül figyeltem.

– Támadt egy ötletem. Megnézhetnénk egy filmet.

Damien karba tett kézzel gondolkodóba esett, zavart félmosollyal fürkészte a földet. Ezer éve nem kértem ilyet tőle, és gyenge próbálkozásnak tartottam a közeledéshez.

– Oké. Azt hiszem, van popcorn – mondta.

– Lehet.

Odagurultam a konyhapulthoz, és kihúztam a szekrény középtájon lévő fiókját. Beleegyezett. De mégis miért? – tűnődtem, miközben kivettem egy zacskó vajas popcornt.

– Hm? – mutattam. – És mit nézzünk?

– Válassz te!

Bólintottam, és nyeltem egyet. Idegesített, hogy nem megy azonnal felelni, attól tartottam, ezzel gyanakvást keltek Damienben. De közben nem értettem, hogy miért pont én félek. Ő vörösödött homlokig egy nő említésekor. Az ölembe raktam a rágcsálnivalót, majd miután közelebb gurultam Damienhez, azt kérdeztem:

– Hogyhogy nem iszol?

– Gond, hogy józan vagyok? – felrántotta a szemöldökét meglepve.

– Dehogy! Csupán furcsa. Ennyire jót tett a terápia?

– Szeretnék normális lenni.

Le akartam zárni a beszélgetést. Sejtettem, hogy vissza fogom terelni a témát Savannah-ra.

– Gyere! – biccentettem. – Legyen egy király horror.

– Nem vagyok oda a véres filmekért.

– Nem lesz annyira véres, nyugi.

Elindultunk a folyosón, Damien kinyitotta a hálószoba ajtaját. A laptopom az éjjeliszekrényen volt. Leellenőriztem, hogy kibírja-e töltés nélkül a film végéig, addig Damien megigazította a párnákat. A készülék hetven százaléknál járt, ezért átültem az ágyra, és letettem középre.

– Kényelmesebbe öltözök – mondta Damien.

– Rendben.

Lestem őt, miközben kibújt a felsőjéből, és kicsatolta az övet a derekán. A félig behúzott függönyökön át behatoló gyenge napfény rávetült. Amíg felvett egy nadrágot és egy könnyű pólót, azon agyaltam, hogy milyen rég láttam meztelen. Egy tökéletes, jóképű férfi fordult felém, és amint leült mellém sajogni kezdett egy rettenetes érzés belül a mellkasomban. Tizennégy évet áldozott rám az életéből, ettől elöntött a bűntudat. Elraboltam tőle mindent.

– Akkor mehet a film? – kérdezte.

– Ja.

Aggódtam, hogy a mosolyom és a kedves tekintet gyenge álarc, amit Damien könnyen leránt rólam, ha akar, főleg, mivel ezt tanulta az egyetemen. Féltem, hogy majd megkérdi, mi bajom, és ha egy sablonos mondattal felelek, a gyanakvás, amit az előbb hallottam a hangján, akkor már a tekintetén is megjelenik.

Egy misztikus horrort választottam, mert tudtam, hogy Damien inkább az akciót szereti, de az ilyet még szívesen megnézte. Én az ágy jobb oldalán, ő a balon, köztünk világított a laptop, a függönyt teljesen behúztam.

– Kérsz? – kinyitotta a kukoricát.

– Kösz, most nem.

Letette a fejét a párnára, és elsöpört egy hullámos tincset a homlokáról. Tetszett ez a mozdulat, meg az is, ahogy a fény kissé rávilágít borostás arcára. Ropogtatva rágott, és aranyosnak találtam, hogy a film leköti a figyelmét. Eszembe juttatta, hogy mennyire örültünk egymás társaságának a sok-sok távol töltött hónap után, amikor egyetemre járt. Rettentően hiányzott, és gyakran beszéltünk telefonon vagy videóhívásban. Annyira fájt a szívem érte.

Többször bekapcsoltam ezt a filmet egyedül, ezért engem nem érdekelt annyira, és elkalandoztam. Vajon mit jelent az, hogy örökké? Vajon mit jelent az örök hűség? Gyönyörű szavak, de feltűnik-e a mögöttük rejlő áldozat? Nem akartam, hogy Damien megtudja, mennyire örülök, mert józan. Olyan volt ez a perc, mint bármelyik akkor, amikor még Grace is élt. Sok mindent megváltoztatott bennünk ez az egy év. Vagyis inkább csak azt hittem. Ugyanúgy szerettem Damient, mint a baleset előtt, sőt úgy szerettem, mint a saját balesetem előtt, tizenhét évesen. Az érzés formálódott, változott, de sose múlt el. Az a fiú feküdt mellettem, aki gimnazistakorunkban a nyári szünetben a fűben, és együtt kémleltük a felhőket. Arra vágytam, hogy megérintsem szép, hegyes állát, merüljünk el egymás tekintetében, de nem szívesen zökkentettem ki. A filmet kellett volna néznem, és nem Damient, de sehogy se ment levenni róla a pillantásom. Ő volt az én különleges szerelmem. A vékony, nagyképű srác, szeme kék foltjaival.

Tisztában voltam azzal, hogy most beteg, nincs jól. A lelke zavaros. Csordultig tölti a fájdalom és a magány. Labilis. Ennek ellenére tudni akartam, hogy mi rejlik a szíve mélyén. Egy egyszerű kérdés kellett volna csupán: szeretsz még? Eltávolodtak az ajkaim egymástól, ám nem jött hang. Máris rohanjam le ezzel, csak azért, mert ma nem ivott? Én szeretem? Ó, igen! Ezt a Damient igen. Nagyon is szeretem.

Nem mertem feltenni a kérdést, mert ebben a pillanatban nem értette volna, hogy miért faggatom. És egyébként mit szeressen bennem? Mit adtam én neki az elmúlt időszakban? Mit adtam neki a tizennégy év alatt? Egy nagy büdös semmit. Ha jobban lesz, akkor elhívom randizni. De miért csak most jut eszembe? Motoszkált valami a gondolataim között, az igazság halvány suttogása: Megijedtél Jake. Megijedtél, mert tudod, hogy milyen gyönyörű az a nő, és azt is, hogy Damien magányos, és mennyire sóvárog a nők után. Furcsán beszélt, ugye? Izgatottan. Volt már ilyen bármikor a múltban?

És akkor rájöttem! Nem viselkedett így még! Mert egyszer se vonzódott máshoz.

Tiszteltem, hisz bődületesen komoly dolgot hajtott végre azzal, hogy velem maradt. Olyan dolgot, ami sokkal nagyobb és erősebb volt nála, és mint egy súlyt cipelte, de sose rakta le. És cipeli most is, a film felénél járva. Olyasmit adott nekem, amit sose adhatok vissza neki már. A húsz, a huszonegy, a huszonöt és a harminc éves Damient. Mindent, ami ő, mindent, amitől Damien Peterson lehet...vagy, ami lehetett volna. Vajon, ha én nem vagyok, akkor most milyen életet élne, milyen személyiséggel?

Sajnáltam, hogy alig kapott valamit tőlem. Pedig nem így terveztem.

*

Amikor egyetemista volt, azzal ütöttem el az időmet, hogy edzettem. Akkor múltam el huszonegy. Anya és Leonard gyakran egyedül hagytak, mert dolgoztak, a barátaimmal is ritkán találkoztam. Murphy tetovált a szalonban, ahol az én tetkóim készültek, aztán zenélt az apja kocsmájában. A másik haverom, Brian lediplomázott, de még tanult tovább. A balesetem előtt ismertem meg, amikor diákként egy gyorsétteremben dolgoztam. Meleg volt, mint én, és amíg tudtam járni folyton utánam koslatott. De sose alakult ki köztünk semmi komoly, ugyanis Damien és én már akkor is együtt jártunk.

Azon a napon, amelyiken Damien először hazalátogatott, emeltem párat a fekpadon, hogy megduzzadjanak az izmaim a karomon és a mellkasomon. Ezt mindig így csináltam később is. Tetszeni akartam neki. A floridai Gainesville-ben található egyetemre járt, ahol pszichológiát tanult, ez népszerű szakok közé tartozott ott. Lett volna lehetősége Melbourne-ben maradni, több iskola közül válogatva, de Leonard ragaszkodott ahhoz, hogy a fia elhagyja a várost.

Leraktam a súlyt, és a mellettem lévő, falra erősített kapaszkodót megragadva ültem fel, így könnyebben ment, főleg kimerülten. A hajlított fémrúd eleinte nem volt ott, csak hónapokkal később szereltem fel, hogy sportolni kezdtem. Ittam pár korty hideg ásványvizet, aztán letettem a flakont a földre. Szabályosan vettem mély levegőket, mert jócskán kifáradtam. Akkoriban meghagytam egy kis körszakállt, a hajamat pedig lent rövidebbre vágattam, mint fent, a hosszabb részt hátrafésültem és bezseléztem, hogy a helyén maradjon. Úgy formáztam, hogy a homlokom felett legyen egy kis emelkedés, ennek köszönhetően nem lapult teljesen a fejemre. Akkor épp nem volt rajta semmi, ezért a szemembe lógott, ilyenkor oldalra söpörtem, és a fülem mögé tűrtem.

Megizzadtam, és miután pihentem megfogtam a jobb lábam, átlendítettem a pad másik oldalára. Odahúztam a székem. Elindulva kifelé, mozgatva a hajtókarikát, feszültek és kis híján sajogtak az izmaim. Szerettem ezt az érzést.

Reggel óta azt vártam, hogy Damien megérkezzen, bár tudtam, hogy estefelé jön. Rengeteget voltam egyedül az elmúlt időszakban, és azzal enyhítettem a magányomat, hogy videókat töltöttem fel a netre a követőimnek. Sok embert érdekelt, hogyan élek kerekesszékben. Kedves, támogató hozzászólásokat kaptam. Megmutattam nekik, hogy sportolok, hogy ülök székből ágyra vagy kanapéra, hogy működik a járművem. Mindent, ami eszembe jutott. Látták a fürdőszobánkat is, ahová épp begurultam, és belenéztem a tükörbe. A tetoválásaim közül a karomon lévő tájkép készült el, a mellkasomon a lángok között szárnyait széttáró főnixmadár egyelőre csak kontúrvonalakból állt.

Tudtam, hogy anya estig dolgozik, Leonard akkor érkezik, amikor Damien, mert munkából egyenesen a reptérre megy érte. Valamivel el kellett terelnem a figyelmem arról, hogy egyedül vagyok. Le akartam zuhanyozni, ezért kinyitottam a szekrényt, kivettem a köntösöm. A köntöst mindig ráterítettem a tolószékre, amikor már átültem a zuhanyülőkére. Így a szék se lett vizes, ha ismét elhelyezkedtem benne, és a köntöst is könnyebben felvettem, aztán a szobámban törölköztem meg és öltöztem fel.

Akkor nem viseltem felsőt, jobban esett anélkül lennem, főleg mert tetszettek a tetkóim meg a felsőtestem. Két éve legmerészebb álmomba se gondoltam volna, hogy bármit is kedvelhetek a külsőmön, miután közel a tizenkilenchez felkeltem az altatásból, és hirtelen összeomlott körülöttem a világ. Azóta kicsit megbékéltem.

Székben ülve nehezebben vetkőztem, de akkor csak egy laza térdnadrágot viseltem és zoknit. Megmarkoltam a WC melletti kapaszkodót, és addig húztam magam, amíg megemelkedett a fenekem, és le tudtam csúsztatni róla a nadrágot. Letoltam a bokámig, aztán lehajoltam, megemeltem a lábam, hogy levehessem a ruhaneműt és a zoknit.

Megmostam a kezem, aztán megtöröltem. Kinyitottam a szekrényt, és kivettem a dobozom. A kisméretű, fehér, tiszta törölközőt a hasamra terítettem. A katétert kibontottam a csomagolásból, összeraktam a zacskóval. Megfogtam a péniszem, de nem szorosan, felfelé tartottam, és így vezettem bele a csövet. A folyamatból semmit se éreztem, csupán annyit, de a kezemmel, amikor a cső vége ellenállásba ütközik. Már csak azt kellett megvárnom, hogy a zacskó telítődjön amíg muszáj, ha pedig abbamaradt kihúztam a csövet. Ilyenkor pár csepp vizelet a törölközőre csöpögött. A zacskó tartalmát kiöntöttem a WC-kagylóba, majd miután kiürült kidobtam a kukába, a csővel együtt.

Zuhanyzást követően visszatekertem a szobámba felöltözni. Vettem alsót, pólót és kényelmes nadrágot is. Majd sokáig az asztali számítógép előtt ültem, és online játszottam. A karakterem egy nagydarab, szakállas fazon volt, akinek túlélőket kellett megmentenie egy zombiapokalipszis után. Imádtam ezt játszani, mert közben üzeneteket írtunk egymásnak a többi játékossal. Király fegyvereket gyűjtöttem be, és úgy puffantottam le a véres, ronda zombikat, hogy kiloccsant az agyuk. De nem ezt szerettem benne a legjobban, hanem azt, hogy fel lehetett építeni egy komplett falut vagy kisebb várost, épületről épületre, ahol a túlélőket rejtegettük. Meg tudtam nézni a többi játékos virtuális városát, és mindig a sajátomat találtam a legjobbnak.

Aztán gondoltam, hogy rögzítek egy videót, amiben elmesélem, mit csináltam aznap: sportoltam, zuhanyoztam, játszottam és várom a szerelmem. Gyakran fel se tűnt, hogy milyen hosszú ideig játszok, igyekezni szerettem volna, mert Damien lassan megjött. A követőim tízezer fölött voltak, és nem szerettem volna csalódást okozni. Az elmúlt évben gyűjtést indítottak nekem, támogattak pár dollárral, hogy vehessek jobb széket, fizethessem a kezeléseimet, vagy bármi mást. Nagyon hálás voltam ezeknek az idegen embereknek. A videóim végén megköszöntem, hogy vannak nekem. Rengeteget segítettek abban, hogy legyen egy kis önbizalmam. Azt is tudták rólam, hogy régen úsztam, megmutattam nekik az első kórházban készült fotóm, és beszéltem az érzéseimről. Volt olyan, aki azt írta, hogy jó kedvet kap, ha megnézi az új videóm. Lehet, hogy azért, mert szerencsétlen vagyok, és nálam kevés embernek van rosszabb napja. Bár voltak pillanatok, amikor szerencsésnek gondoltam magam. Más betegekkel is összesodort a sors a fizioterápián, pszichiáternél, és néha úgy ültem be anya kocsijába, hogy megnyugodtam, mert nem fejjel sérültem. Hisz, akkor is egyedül töltöttem a napot, és semmibe se szenvedtem hiányt, tökéletesen elláttam az igényeim. Néha kitakarítottam, porszívóztam, vagy főztem, mire a többiek hazajöttek. Egyébként is tevékenykednem kellett, különben csak agyaltam volna.

Szelfibottal felemeltem a telefont, hogy egészben rajta legyek a felvételen, és élőben jelentkeztem be. Oldalt felvillantak a reakciók és a hozzászólások. A szívek és a lájkok jólestek, önbizalommal töltöttek el, de a lelkem mélyén sejtettem, hogy miből fakad a kedvesség.

Miután végeztem és elköszöntem pár percig hallgattam a csendet, de sose szerettem. Félelem és aggodalom uralkodott el rajtam. Kevéssel több mint két év telt el a balesetem óta, de még mindig szörnyű gondolatokat szabadított fel bennem a csend. Szörnyű, bántó gondolatokat, amik mintha nem az én fejemben születtek volna, hanem egy nálam sokkal gonoszabb Jacob agyában. Tudod, hogy miért kedveskednek neked? Tudod, hogy azért adnak pénzt, mert használhatatlan lenne a tested a kibaszott széked nélkül? Arra gondolnak: szegény srác, nyomorult, béna, és mosolyog... Kínjában mosolyog.

A csend alattomos ellenség, ha valami meghibásodott bennünk. Egyből meghalljuk miatta az elromlott gépezet vészjósló nyikorgásait. És tudjuk, hogy nemsokára darabokra szakad alattunk, és mi a földre kerülünk összetörve. Arra eszméltem, hogy szorítom a botot, de az ujjaim is sajognak már, a tekintetem a földre mered, a látásom elhomályosul, miközben éles napfény világít rám. Idegesített. Legszívesebben felugrottam volna, és behúzom a függönyt...

Sóhajtottam, és levettem a botról a telefont, a botot meg az ágyra dobtam, szándékosan nem a földre, nehogy összetörjön. A haragtól reszketett a csuklóm, a fülemben pedig továbbra is suttogott alattomos hangon a másik énem. Sohase akartam beszélni vele. Nem gyűlöltem, rettegtem tőle. Szánalmas vagy. Erősnek próbálsz látszani, de szerencsétlen vagy.

Tisztában voltam azzal, hogy el kellene küldenem őt, elcsitítanom, de minél tovább tartott a csend, annál hangosabban szólt hozzám. Aztán behálózta az agyam, mint egy ocsmány daganat. Én meg hittem neki. Elhittem minden egyes ronda szavát. Megremegett a szám, összeszorítottam a fogaim. És a vízre gondoltam, meg a rémálmokra, a srácra, aki könyörgött a medence szélén: ne, ne tegyetek bele. Régen volt, de annyira nem, hogy elfelejtsem. Soha, sohase felejtem el.

Meggörnyedt a hátam, és a föld felé hajtottam a tekintetem. A telefonom fekete kijelzője nedves lett izzadt tenyeremtől. A pillantásom arrébb siklott, az első tetkómra, a számsorra, ami annak a napnak állított emléket, amelyiken felkeltem az altatásból a gerincműtétem után. A tetkó szépen mutatott fehér csuklómon. Akkor születtem újjá. Nem, akkor pusztultál el.

Jó mély lélegzetet véve emeltem fel a fejem, és kétségbeesve néztem a bútorokra, ablakra és ajtóra. Gyorsan szedtem a levegőt, fáztam. Olyan volt, mintha itt lenne, mintha az a hang bármikor testet ölthetne, hogy megöljön. Az ajtóra meredtem rettegve. És még csak el se tudok futni előle. Olyan rég jött elő, és annyira sokáig rejtőzködött a mélyben. De ott volt végig, és semmi se kellett ahhoz, hogy kimerészkedjen. Csak a csend.

Őszintén elhittem, hogy nemsokára bejön azon az ajtón, és rám ront, darabokra tép. Szinte már ziháltam, úgy izzadtam, mintha valaki kést tartana a torkomhoz.

Ekkor megrezzent a mobilom, én meg majdnem elhajítottam. Azonnal odanéztem, és hirtelen átfutott rajtam a valóság egy hőhullámként. Képzelődök...

Csak egy kommentet kaptam: Annyira sajnálom! Most is helyes vagy.

Nem értettem, hogy ez mire vonatkozik, amíg nem oldottam fel a billentyűzárat. Nyeltem egyet, és még köhintettem is, mintha meg akarnék szólalni. Nem csoda, hisz az előbbi percekben gombóc lett a torkomban, meg egy nagy a hasamban. Még szerencse, hogy ezt éreztem, bár az idegességtől akkor eléggé mart a gyomrom.

Fogtam a telefont. A tekintetem ismét megdermedt. Szétáradt bennem a harag, a csalódottság, és ezért az egészért az a kibaszott hang volt a felelős.

Tele volt a platformom régi, középiskolás fotóimmal. Onnan indultam, és a követőim észrevették, hogy lecsúsztam a lejtőn. Le a szakadék legaljára. Ezért dicsért meg az idegen lány.

A kép az uszodában készült, rajtam volt az a hülye úszósapka, a szemüveg meg a homlokomra csúsztatva. Feszülős nadrág, és mindenem csupa izom, mivel gyerekkorom óta úsztam. Tizenhét lehettem a képen. Mosolyogtam csípőre tett kézzel. Csak edzés, de élveztem. Az a kurva sapka is jól állt, és én úgy láttam magam akkoriban, mint egy szerencsétlent. Pedig... Pedig... Olyan gyorsan szedtem a levegőt, hogy látványosan emelkedett és süllyedt a mellkasom.

Már szinte hallottam, ahogy a hang közeledik felém a folyosón, és mindjárt benyit, addig fojtogat, amíg halálért nem könyörgök. A pulzusom az egekig szaladt, a szemem bekönnyezett, de csak az egyik, az orromat megtöltötte a váladék, hangosan szipogtam. Mintha fulladoztam volna. Mint akkor, mint akkor... Az óceán sós ízét éreztem a számban.

Egyre hangosabbnak hallottam a lépéseit, valóságosnak. A kilincs megmoccant, halkan nyikorgott. Odakaptam ijedt tekintetem, eltátottam a szám, amikor kinyílt az ajtó:

– Jacob! – és rohant felém.

– Damien...

Úgy örültem, hogy végre itt van. Az ölembe ültettem, szorosan átöleltem, mire felnevetett. Mosolyogva néztem őt. Levágatta a haját, megborotválkozott, és finom, kicsit szúrós férfias illata volt.

– Nahát! Milyen szexi ez a körszakáll! – mondta.

– Köszönöm – megsimítottam a halántékát, egy hullámos, világosbarna tincset a füle mögé tűrve. – Fáradt vagy?

– Nem. Aludtam a repülőn.

– És milyen az egyetem?

– Unalmas, senkivel se barátkoztam egyelőre, nincs szobatársam a koliban.

Még alig volt egyetemista, mégis annyira másnak láttam Damient. Nagyon szerettem, viszont eszembe jutott, hogy mennyivel előrébb jár nálam az életben. Bármiféle célt kitűzhetett, bármit megtehetett, bárki lehetett a jövőben. Büszkén mosolyogtam, bár kissé keserédesen, mert én is pont ugyanazokra a sikerekre vágytam, amik felé ő haladt.

– Hogy vagy, szívem? – kérdezte őszinte törődéssel.

– Rossz nélküled.

– Ahogy nekem nélküled.

Megcsókoltam Damient, aztán azt kérdeztem:

– Segítsek behozni a csomagjaidat?

Bólintott, aztán felállt. Átültem a székembe.

Anyáék a nappaliban voltak, Leonard pizzát rendelt vacsorára. Az ölembe emeltem Damien táskáját. A karommal éreztem, milyen nehéz, de a combommal már nem, csak annyit vettem észre, hogy nehezebben megy hajtani a széket.

A szobámba érve Damien lerakta a holmiját a szekrény mellé. Kibújt a cipőjéből, és elterült az ágyamon.

– Elgémberedtem a repülőn – tárta szét a karját, lehunyta a szemét megkönnyebbülten.

Közelebb gurultam, megsimítottam a bokáját, mire rám sandított.

– Menjünk ki – mondta kicsit csalódottan. – Apának is hiányoztam.

– Gondolom, csak holnap találkozol Grace-szel? Késő van.

– Igen – bólintott, és felült.

Megtapintottam sima, halványan szeplős arcát, mert leszegte a fejét, kezdett elmerengeni. Szomorúnak tűnt. Talán Grace miatt.

– Gyorsan ideér a kaja – igyekeztem elterelni a figyelmét. – Fincsi lesz.

Damien nem felelt, ismét bólintott. Kevés időt töltött távol tőlünk, mégis mintha megkomolyodott volna. Hiányzott a nagyszájú kamaszfiú, akibe beleszerettem, de a változása természetes volt. Tekintetbe véve, hogy édesapa, és Damien mindig gondoskodni szeretett volna a lányáról, vállalta a felelősséget. Csodáltam benne ezt.

– Nagyon büszke vagyok rád – megemeltem az állát, hogy nézzen rám.

– Hát, még én rád.

Damien megérintette a kezem, és pár percre a két tenyerébe zárta. A balesetemre célzott, vagyis a felépülésemre. Mi tagadás, valóban olyan nehezen sikerült győzedelmeskednem a betegségem felett, akár édesapának lenni, vagy egyetemre járni, diplomát szerezni. És én is csak az elején tartottam, hiába telt el két év, ezt bizonyította a délután. Akkor nem tudtam, hogy valaha megszabadulok-e a kellemetlen érzésektől. Féltem attól, hogy örökre velem maradnak, és ott fognak lapulni lelkem legmélyén.

Ezúttal más volt a csend, ami letelepedett ránk. Kellemes, megnyugtató, Damien jelenléte egészen megváltoztatta, a szobám se tűnt annyira fullasztóan magányosnak, és már nem akartam mindenáron cselekedni valamit.

Később a nappaliban ettük a pizzát, közben halkan szólt a tévé. Leonard Damien mellett a kanapén hátradőlve hallgatta, ahogy a fia mesél az egyetemről. Arról, hogy az előadásokon majd’ elalszik és örülne egy szobatársnak, mert nehezen barátkozik.

Lassan teljesen besötétedett. Damien lezuhanyozott, a szobámban vártam őt, ahol égett az éjjeli lámpa. A székemben ültem a gépemnél, játszottam. Atlétát viseltem, hogy tetsszek neki, ha bejön. Azt hiszem, hogy akartam tőle valamit. Ha egyebet nem is, akkor legalább átölelni. Félelmet szült a köztünk lévő távolság, amiért bármikor találhat jobbat nálam, ami valljuk be, annyira nem lett volna nagy feladat. És majd legközelebb úgy jön haza, hogy elárulja, már van valakije. Tartottam attól is, hogy keveset adok a szerelemben, ettől megkeseredik, és amíg ezen járt az eszem folyton félrekattintottam, amikor a zombikat kellett volna kinyírnom. Felbosszantott a dolog, ezért inkább kiléptem hirtelen az egész böngészőből.

Abban a percben kinyílt az ajtó, és én azonnal odanéztem. Egy tökéletes fiú (jobban mondva már férfi) lépett be, vizes, hullámos hajjal, szürke, laza térdnadrágban, és mást nem viselt. Imádtam, ha félmeztelen van. Beugrott egy hároméves emlék arról a nyárról, amikor még tudtam járni, és egy kicsit összevesztünk, én meg durcás kisfiú módjára bezárkóztam a szobámba zenét hallgatni. Aztán ő váratlanul bejött hozzám, ugyanígy mosott hajjal, és megmutatta a kedvenc könyvét. Éppúgy állt előttem, ahogy most, és kedvesség sugárzott a tekintetéről.

Nem volt nála könyv, és férfiasodott a válla, az arca, de a pillantása ugyanaz maradt, ahogy az én szívem olyan hevesen dobogott érte, mint tizenhét éves koromban.

Csupán mosolyogtunk egymásra. Vannak bizonyos pillanatok, amikor nincs szükség semmilyen szóra, mert elég, ha a másik pislog, ebből rögtön kitaláljuk, hogy mire vágyik. Megérintettem az állát, és a nagyujjammal végigsimítottam szép ívű, vékony ajkán.

Hátrébb húzódtam a székkel, és csak biccentettem. Damien sóhajtott, és amikor nyelt egyet, ugrott az ádámcsutkája, ami annyira vonzó volt. A szemébe lógó tincstől kívánatos lett, és a hangos levegővételektől is, amint az ujjaim hegyét végigvezettem a hasán. Semmit se mondott, csak lejjebb tolta a nadrágját, erre a kezem odacsúszott, és megmarkoltam félig kemény péniszét. Selymes bőre érintése még hevesebb dobogásra késztette a szívem.

Levettem róla a nadrágot teljesen, ekkor meztelen állt előttem. Lefékeztem a székem. Damien megfordult, beleült az ölembe, és a mellkasomra dőlt, a lábát pedig lógatta az én talptámaszon lévő lábam mellett. Őrjítő boldogsággal töltött el, hogy ez a gyönyörű fiú ruha nélkül, felizgulva ül az ölemben, és hozzáérhetek, azt tehetek vele, amit csak szeretnék.

– Úgy vágytam már a közelségedre – súgtam a fülébe, és megcsókoltam a nyakát.

Nem válaszolt, csak felsóhajtott, miközben a combját tapogattam, majd a combjai között. Akkor már keményebb volt, és a kicsöppenő váladékkal rásimítottam oda az ujjam, ahol a legérzékenyebb.

– Istenem... – suttogta, és egészen elengedte magát. Könnyű volt gyenge csontjai miatt, és a székem velem együtt is elbírta. – Olyan éhes vagyok, annyira... éhes...

– Hisz, nemrég ettél – mondtam játékosan.

– Szexre éhezem.

Damien lehunyt szemmel, szenvedéllyel csókolt meg, telhetetlen gyorsasággal mozgatta a száját a számon, a nyelvét a nyelvemen. A haja alá túrtam lágyan, csak épphogy cirógattam a fejbőrét. Tudtam, hogy ez ellazítja, megnyugtatja, mint egy kellemes masszázs, így talán mérséklődik az izgatottsága, nehogy túl hamar véget érjen neki. Aztán rávettem, hogy előre dőljön, a lábát a földre helyezte. A nyakától induló tapintásom, egészen a derekáig, libabőrt hagyott a hátán és halk nyögéseket csalt ki belőle. Ezt ismételgettem egy darabig, míg végül a vállára téve a tenyerem visszahúztam őt a mellkasomra. Nem álltak meg az érintéseim, áthaladtak a mellbimbóján, a hasán, aztán ismét a combjára került a kezem, a hajlathoz, amit úgy szerettem simogatni. Jól ismertem, hogy hol vannak a férfiak erogén zónái, mert én csak azokon keresztül élhettem át szexuális izgalmat. És ami nekem, az neki is jólesett.

Megcsókoltam a füle alatt, óvatosan megharaptam a fülcimpáját.

– Ez olyan jó... – lehelte félig becsukott szemmel.

Szerettem örömet okozni Damiennek, mert ilyenkor tele lettem önbizalommal. A homlokomhoz nyomta a homlokát, ekkor újra közel került az arcunk, így megcsókoltam őt. Előbb az alsó, majd a felső ajkát kóstoltam meg, a nyelvemmel behatoltam a szájába, közben forró péniszét fogtam. Biztos voltam abban, hogy most az én ágyékom is égne, felállna a farkam, ő meg érezné, mert az ölemben ül.

Hozzám ért Damien teste és megbabonázott az illata, ettől a bőröm érzékeny lett, kellemes volt már csak az is, hogy a felsőm puha anyaga néha elsiklott rajtam. Ellazultam, leereszkedett a szemhéjam, a fejemből kiürült minden rossz.

Damien odabújt a nyakamhoz, halk morgással jelezte, hogy élvezi, amit csinálok, aztán azt súgta:

– Le akarok feküdni Jakey.

Sok párna volt az ágyamon, és ő kényelmesen elterült ott. Gyönyörűnek láttam, főleg a tekintetét, amivel kérlelt engem, és már nyújtotta felém a karját. Megfogta a kezem.

– Benyúlsz oda? – kérdezte. – Hiányzik.

Bólintottam, és arrébb csúsztam, az ágyam szélére erősített fából készült rövid korlátba kapaszkodva. Ezt is magamnak szereltem fel, hogy könnyebben fel tudjak ülni még álomittasan reggelente.

Az éjjeliszekrényem fiókjából síkosítót vettem ki, és nyomtam belőle a tenyeremre. Közel voltam Damienhez, felé tudtam hajolni, úgy, hogy rásimítottam a fenekére, és megtaláltam a lyukat. Elég nedves volt a kezem ahhoz, hogy őt is bekenjem. Tudtam, hogy a síkosító meleg érzés, a behatoláskor forró, még jól emlékeztem rá. Arra is, hogy milyen felizgulni, meg elélvezni, benne valakiben. Vagyis őbenne. A gondolat vággyal, izgatottsággal töltött el, főleg, hogy közben Damien elterült teljesen, széttett lábakkal, amiket behajlított, hogy még közelebb legyek, és csókolózhassunk. Harapott és felfalt, tapogatta a vállam. Sóhajtott, morgott és nyögött.

– Nagyon szexi a körszakáll – mondta, és ráfújt a számra egy újabb nyögést.

Két ujjam gond nélkül becsúszott, majd Damien beengedett egészen belülre. Egy másodpercre lenéztem, és nem volt lankadt, ugyanolyan merev maradt, mint előbb, pedig ilyenkor gyakran elpuhult neki. Az járt a fejemben: bárcsak a farkammal lehetnék odabent, bárcsak érezhetném milyen forró!

Tovább csókoltam a nyakát, kulcscsontját, közben megéreztem valamit az ujjammal. Megnyomtam párszor.

– Ó, istenem! – Damien rám nézett döbbenten, de a szeme hamar lecsukódott, ahogy a kezem egyre gyorsabban mozgattam. – Istenem! – mondta még hangosabban.

– Rossz? – kérdeztem kicsit aggódva.

– Jaj!

Damien az arca elé kapta a tenyerét, amikor elélvezett. Folytattam, mert ez nagyon tetszett, bár semmit se tudtam szólni, úgy megdöbbentem én is. Ő meg végre rám pillantott, de egy-két mozdulatom után megint sperma spriccelt a hasára. Összerántotta a szemöldökeit, kipirult a homlokáig, a hajába markolt, és ismét eltakarva az arcát morgott halkan.

– Ne hagyd abba... – könyörgött.

Ekkor már felemelte a lábát, az egyiket a vállamra tette. Nagyon gyorsan mozgott a csuklóm és fájni kezdett.

Damien annyira édesen nyögdécselt bujkálva előlem két reszkető keze mögött! Szégyellte magát, mert akkor történt vele ilyen életében először. Nem tudtam, hogy ő ezt szereti, és büszkévé tett az öröme. Rájöttem, hogyan lehet maximálisan kielégíteni. Megismertem a testét, és megmutattam neki is. Ahogy végül nézett engem kimerülten, kócosan, kipirultan és kissé zavartan, olyan érzésem volt, mintha addig nem beszéltem volna egy nyelvet vele, és akkor végre megértettem minden szavát.

*

Vajon most megtehetném? – gondoltam, miközben Damient figyeltem, aki feszülten várta a film befejezését. Azt hiszem elkalandozott, lekötötte a mozizás. Engem inkább az emlékezés kötött le, és jobban szórakoztatott a filmnél.

– Ez szuper volt – mondta, amikor vége lett.

Rám pillantott, de összeráncolta a homlokát. Fogalmam sincs, hogy bámulhattam rá, de határozottan megleptem. Annyi biztos, hogy mosolyogtam, bár lehet, hogy a szemem tükrözte, min jár az eszem.

– Zuhanyozz le! – szinte utasítottam.

– Büdös vagyok?

– Nem azért.

Damien előre fordult, nehezen jutott szóhoz, de értette, hogy mit akarok. Azért lehetett zavart, mert rég céloztam erre.

– Akkor megyek – szólt, és arrébb tette a laptopot.

– Siess! Bár előbb hozhatnál egy pohár vizet.

Damien nyelt egy nagyot, aztán bólintott, felállt, és lassan tette meg azt a pár lépést az ajtóig. Nem, senki se veheti el tőlem – mondtam magamban elszántan.

NEHÉZ IDŐK

Miután vittem Jake-nek egy pohár vizet, a fürdőszobába mentem. Zavart voltam, lehet, hogy azért, mert nem ittam. A zuhany alatt állva azon agyaltam, hogy ki vagyok én. Rengeteg dolog volt, amit sohase akartam bevallani magamnak, és nem csak azt, hogy nincs lányom. Azt se, hogy azóta én se vagyok többé. Nem vagyok édesapa, pedig elhittem, hogy örökké az leszek. Annyira természetesnek tűnt, annyira a mindennapjaim része volt, de mégis elveszítettem. Tudtam, hogy mit vár tőlem Jacob, azonban épp józanul álltam a falhoz dőlve a csobogó víz alatt, és az eszem helyét azonnal átvette a baleset emléke, közben a lelkemet megtöltötte a fájdalmas magány és hiányérzet. Nem Damien Peterson voltam, hanem Grace édesapja, és képtelenségnek tűnt ismét csak Damiennek lenni. Ki volnék én valójában? – gondolkodtam el.

Zuhanyoznom kellett volna, és borotválkoznom is, de nem bírtam megmozdulni. Lehunytam a szemem, és reszkettem, a halántékomhoz ütöttem az öklöm, mintha így kiverhettem volna a fejemből az emléket. Jobban jártam, ha van társaságom, de Jacobhoz se akartam visszamenni. Tudatosult bennem, hogy milyen borzalmasan viselkedek, mint egy szörnyeteg, aki rettenetesen bánik a mozgássérült párjával, aki senkit se becsül, aki nem fog normálisan élni, aki ütközött azzal az átkozott furgonnal!

– Ne, ne... – ismételgettem, de a hangom már elvékonyodott, mert lassan rám tört a sírás, remegett az ajkam is.

Elgyengült a lábam, ezért lecsúsztam a földre, és leültem. Ezúttal erősen nyomtam az öklömet a halántékomra, szinte már fájt, és fel-feltört belőlem a zokogás. Csak annyi biztatott, hogy legalább csobog a víz, és nem hall meg Jake. Nem hall, ne aggódj!

Tisztában voltam azzal, hogy csalódást okozok neki, de semmit se szerettem volna tőle. Azt se tudtam, hogy mit szeretnék helyette, egyáltalán van-e értelme tűnődnöm ezen. Egy évvel ezelőttig biztos volt, hogy mi a következő lépésem, hisz rengeteg időt töltöttem a lányommal. De azóta, hogy elment, fogalmam se volt arról, mit tegyek.

Észre se vettem, hogy nem vagyok egyedül. Jacob elhúzta a zuhanykabin ajtaját, és elzárta a csapot.

– Nem ittam meg a vizet – sóhajtott. – Éreztem, hogy baj van.

Érezte. Sok dolgot megéreztünk a másikkal kapcsolatban. Néha ugyanaz jutott eszünkbe, és egyszerre mondtuk ki. Talán azért, mert nyitott könyv voltunk egymásnak.

– Ismersz engem Jake, ugye? Jól ismersz.

Vacogtam vizesen, összekuporodva ültem a falhoz vetett vállal. Nem viseltem ruhát és nyilvánvalóan szenvedtem, de Jacob előtt nem szégyenkeztem. Figyeltem őt, hátha rövidesen válaszol, ám sokáig csak markolta a karfát és gondolkodott a földre bámulva. Sose akartam bántani őt, szándékosan soha, esküszöm! Viszont minden egyes nap megtettem azzal, hogy létezem.

– Ismerlek Damien – bólintott.

– Tudod, hogy milyen gyerekkorom volt, és milyen kamaszkorom. Tudod, hogy rengeteg... – elcsuklott a hangom, lenyeltem a könnyeim. – Tudod, hogy rengeteg szarság történt az életemben. Törések, kóma, műtétek...

Valamiért mutogattam a kezemmel, esetleg azért, hogy jobban értsen, bár Jake értett engem. Akkor is értett, ha nem szólaltam meg. Tizenöt év alatt jól kiismert.

– Persze, Damien. Egyébként emlékszem olyasmire is, amire te nem.

Az amnéziám. Igen, a kóma után elveszítettem az emlékeim egy részét. Igazság szerint ez folyton bántott, egy űrt hagyott bennem.

– És tisztában vagyok azzal, hogy néha pont én okoztam a fájdalmad – folytatta, és ismét leszegte a fejét.

– Nem igaz Jake.

– Folyton ezt mondtad – elmosolyodott, és ekkor egymás szemébe néztünk. – Sose okoltál, pedig a lelked mélyén érezted, hogy nem jó velem. Nem mindig voltam olyan állapotban, hogy kellemes társaság legyek.

– Nem okoltalak, hisz nem vagy hibás semmiben.

– Hibás vagyok, bár önkéntelenül.

– Csak...csak...

Utáltam, ha magát hibáztatta az én gondjaimért. A szavaim nehezen álltak össze mondatokká. Csupán hebegtem félszavakat zavartan.

– Damien...

Jacob közelebb jött, és féltést vettem észre a tekintetén. Nem haragudott, amiért kiborultam, de ennek ellenére a bűntudatom nem múlt el. Ezer éve közeledett hozzám utoljára, én meg egy balfék voltam.

– Szeretnék nevetni néha – magyaráztam összeráncolt homlokkal. Őszinte akartam lenni, igazán, hogy végre megszabaduljak egy tehertől. – Szeretnék felejteni.

– A csoportterápia jó volt? Úgy érzed, hogy segít?

– Azt hiszem.

– Akkor szerezz barátokat közülük. Hátha feldobna kicsit.

Jacob megmozdította a hajtókarikát, elfordult, indulni készült. Már szinte az ajtónál volt, amikor odaszóltam:

– Ne haragudj!

– Dehogy haragszom – mondta háttal nekem, aztán csalódott hangon hozzátette: – Szeretlek téged. Épp ezért kérlek, barátkozz!

– Azért se haragudnál? – kérdeztem, de közben aggódni kezdtem, a szívem a torkomban lüktetett. Feltápászkodtam inkább, bár remegett a lábam.

Jacob balra pillantott, így láttam az arca felét.

– Mire irányul a kérdés Damien?

– Ba…barátkozásra – vettem egy mély levegőt, hogy egyáltalán kapjak, mert elszorult a mellkasom, mintha egy vastag kötél fogná.

– Nem – felelte halkan, alig hallottam. – Nem haragudnék.

Miután egyedül maradtam, megtörölköztem, majd a tükörbe akartam nézni, de belepte a pára. Egy vékony részt húztam le csupán a tenyeremmel, de amint a tekintetem összeért a saját tekintetemmel elfordultam gyorsan. Undorodtam a tükörképemtől, egyébként se borotválkoztam egy ideje, és a hajam hosszú, csomós volt. Nem ártott volna néha használnom a fésűt.

Nem értettem, hogy miért kérdeztem meg Jake-et arról, szabad-e barátkoznom. A lelkem mélyén sejtettem, hogy nem sima barátkozásra irányult a kérdésem. De akkor mégis mire? Mire?! – ordítottam gondolatban. – Te szánalmas barom! Tudod te, hogy mire irányult, csak valld be magadnak!

Azt hiszem, engedélyt szerettem volna kérni arra, hogy örömet leljek valamiben és döntsek a saját életemről. Ő és én össze voltunk láncolva, az évek és traumák által. Nélküle olyasmiről se dönthettem, amit valójában titkolni kellene. A rossz lelkiállapotom kérdezte, sőt, inkább könyörögte, annyira vágytam a változásra.

A mosdó szélén támaszkodtam, még mindig gyorsan vert a szívem, de nem az idegességtől. Arra eszméltem, hogy ő jár az eszemben. Savannah. Ismét a tükörbe pillantottam, hogy vajon képes vagyok-e elviselni önmagam. Erre azt láttam, hogy mosolygok. És még megkérdezted, hogy szabad-e...Undorító vagy.

Felöltöztem fekete pólóba és rövidnadrágba, kimentem a hátsó teraszra. Leültem az egyik kanapéra, és hátradőltem az ölemben szorongatva egy párnát. A nap csupán egyetlen keskeny sávban sütött már, pár perc múlva le is bukott a háztetők mögé, de azért még utoljára rám világított pirosan és fényesen. Rettentően idegesített, izzadtam, ezért arrébb húzódtam, hogy a terasz kockaformájú teteje eltakarjon. Néztem az asztalt, az azon lévő virágot a vázában, a másik kanapét, a három fehér párnával, és a többi zöld növényt a nagy méretű cserepekben. Jacob és én választottuk ki a világosbarna deszkákat a padlóhoz, a szürke kinti kanapét, arra is emlékeztem, hogy melyik üzletből vettük, és mennyire boldogok voltunk, mert ez a hely csak a miénk.

Épp ekkor rám ereszkedett a napnyugta, hozott egy kis szelet, megdörzsöltem libabőrös karom. Jobb lenne, ha innál. Dőlj ki! Húzz el innen!

Folyton figyeltem az üvegajtót, abban reménykedve, hogy Jacob kijön hozzám. De miért jött volna? Semmit se adtam neki hosszú ideje. Most pedig visszautasítottam a közeledését. Közben arra vágytam, hogy csináljon valamit, ami boldoggá tesz, ami elfelejtteti velem az érzéseket, ami új és szép dolgot csempészik az életembe, hogy lazuljon az a kötél a nyakamon.

Furcsa az ember. Arról álmodozik, hogy egyszer majd szeretni fogja valaki, még akkor is, ha ez így van. Jacob szeretett, ebben nem kételkedtem. Azonban olyan volt a traumám, mint egy gyilkos daganat a koponyámon belül, ami kiszorít minden jót. Mintha csak arra engedett volna figyelni, ami kínoz engem. Rohadtul utáltam az életem! És biztos voltam abban, hogy Jacobnak jobb volna valaki mással, aki képes normálisan viselkedni. Miért jött volna utánam? Hisz, én utasítottam el.

Felálltam, és elindultam a házba. Tudtam, hogy felül kell kerekednem a fájdalmaimon, mert széttépnek, megcsonkítanak belül, úgy formálnak, ahogy már nem jótékony. Ahogy már nem leszek képes alkalmazkodni, tanulni belőle, és a körülöttem lévők szenvednek miattam. Azon tűnődtem befelé menet, hogy amit Savannah iránt érzek, ez a furcsa fellángolás, mi volna? Sejtettem, hogy mi. Egy utat fedeztem fel benne, ami a fény irányába vezetett, a boldogságom, a vágyott változás irányába. Egy könnyű utat, hiszen nem ismertem, újdonságot hozott. Pont erre lett volna szükségem, megragadhattam volna a lehetőséget, azonban nem csak rólam volt szó. Jacobról is. Az élettársam volt, akinek hűséget fogadtam sok-sok éve. Megálltam a folyosón egy pillanatra, a falhoz dőltem, gondolkodtam, mert borzalmasan összezavarodtam. Egy hang a fejemben azt mondta, hogy Savannah segíteni fog, mert azért nem voltam olyan hülye, hogy ne essen le, miért adja meg egy nő a számát egy fickónak. Talán várt arra, hogy felhívom. Az agyam, már ott a sötétben, több óra elteltével, hogy találkoztunk, azt ismételgette, hogy szerelmes vagyok, és ez milyen szuper. Nem, nem az agyam. A lelkem ismételgette. A lelkem, ami teljesen ki volt merülve, kiszipolyozta a lányom halála. Még szép, hogy egy kedves női mosoly elcsábítja. Az agyam, ami éveken át tanult pszichológiát, valójában azt üvöltötte, hogy ez az egész baromság. Csak azt akarom, hogy valami megváltozzon körülöttem, legyen boldogság az életemben. Ezt elérhettem Savannah nélkül is, ha nyitok a jó dolgok felé. Az egyik pedig a szobában várt engem. Vagy csak félek az újtól? Félek a változástól? Hisz, minden kezdet nehéz.

Eltökéltem, hogy megválok az összes ostoba gondolattól, mert úgyse tudom, melyik hang beszél igazat. Benyitottam az ajtón.

Jacob az ágy közepén ült az éjjeli lámpa fehér fénye mellett, és meglepve emelte fel a tekintetét a telefonja kijelzőjéről. Ökölbe szorított ujjakkal álltam előtte, melegem lett nagyra nőtt hajamtól. Mondani akartam sok dolgot, például azt, hogy bocsásson meg, de csupán megremegett az ajkam, és sóhajtottam. Odaléptem az éjjeliszekrényhez, kihúztam a fiókot, majd belenyúltam. Itt tartotta Jake a gyógyszereit, ami nekem kellett azt egészen hátul, nehogy véletlenül rosszkor vegye be. Adtam neki egy szemet, és átnyújtottam a pohár vizet:

– Megvárom.

*

Tudtam, hogy régen vett be potencianövelőt és hogy fájni fog a feje később. Meg azt is tudtam, hogy miattam szedte, gyakran semmi kedve se volt a szexhez. Megértettem, hiszen nem érezte, és bár képes volt ellazulni, kevés élvezetet talált benne. Én viszont annál inkább vágytam, főleg fiatalabb koromban.

Amikor egyetemre jártam, rengeteg időt töltöttem egy gyorsétteremben, ahol dolgoztam. Annak ellenére, hogy a legfontosabb a diplomám megszerzése volt, nem felejthettem el a lányomat sem. Grace kezelése rengeteg pénzbe került, és nem várhattam el apámtól vagy a lányom anyjának, Amelia családjától, hogy amíg én szabad vagyok, egyedül ők gondoskodjanak róla. Az időbeosztásom feszes volt, és magamra nem jutott időm. A pénzem nagy részét hazaküldtem, ami azt eredményezte, hogy ruhám se volt, csak két pólóm meg két nadrágom, a cipőmet addig hordtam, amíg fel nem vált az orra.

Ha nem tanultam, akkor pénzt kerestem: kiszolgáltam a vendégeket, vagy takarítottam a pultot. Az utóbbit gyakran tettem, szerettem rendezett körülmények között végezni a munkám. Általában áradt belőlem a fűszeres olajszag, amiért a konyhán is besegítettem. Folyton bejött egy pasas, bizonyos Adam, aki engem bámult, miközben a hozzám legközelebb eső asztalnál ebédelt. Észrevette, talán a mozdulataimból, hogy más vagyok. A kerek arcú, borostás fickó harminc körül lehetett, kicsit kopaszodott is, ami miatt sajnáltam, mert ehhez fiatalnak gondoltam. Nem túl magas, de testes volt, olyan átlagos, hogy minden második ember hasonlít rá. Vigyorgott meg élénken, kedvesen köszönt. Nem értettem, hogy miért pont én keltettem fel a figyelmét. Sovány voltam, gyerekes, fehér munkaruhát és fekete kötényt viseltem. Nem látott máshogy sokáig.

– Nagyon finom volt – mondta egyik nap, amikor visszahozta a tányérját, és lerakta a pultra.

Háttal törölgettem, először nem tűnt fel, hogy nekem szól, de mivel a munkatársam nemrég ment hátra a raktárba, ezért megfordultam.

– Kösz – mondtam bizonytalanul.

– Nem vagy túl gyerek ahhoz, hogy dolgozz? – felült az egyik magas székre, innen sejtettem, hogy nem távozni, beszélgetni szeretne.

– Nem most múltam el tizennyolc.

– Hány éves vagy?

– Semmi közöd hozzá.

Levettem a kötényem, mert már nemsokára véget ért volna a munkaidőm. Adam bólintott, lehet nem számított arra, milyen bunkó vagyok. Akkor mindenkivel bunkón viselkedtem. A kollégiumban senki sem szeretett volna a szobatársam lenni, messziről elkerültek, ha épp nem akartak kicseszni velem. Egyszer, amikor zuhanyoztam, az összes ruhámat elvitte valaki, meg a törölközőmet is. Tudtam, hogy sokan bevernék a képem, de nem süllyedtek ennyire aljas szintre.

– Indulsz? – kérdezte Adam.

– Ja – feleltem, de mégse léptem. Rég szólt hozzám valaki ilyen kedves hangon. Jake-kel is csak ritkán találkoztam, gyakran hetekig fel se hívott, és én nem mertem keresni, mert néha rossz napja volt. Ez nála azt jelentette, hogy az egész világot gyűlöli.

– Hogy hívnak?

– Damien.

– Adam vagyok. Errefelé laksz?

– Másik városból jöttem. Koliban lakok.

– Tanulsz?

– Igen. Pszichológiát.

– Az szuper! Miért?

– Pszichiáter akarok lenni.

– Hű! – bólogatott elismerően. – Hosszú utad lesz.

– Igen.

Valóban hosszú utam volt. Nem csak a tanulmányaim miatt, pár évet dolgoztam egy intézetben gyakorlati célból, ott ismertem meg Eddie-t, ő volt a mentorom. Grace balesete előtt döntöttem úgy, hogy otthon nyitok rendelőt, összesen két páciensem volt addig.

Az első beszélgetésünk után Adam rengeteg üzenetet írt nekem az egyik közösségi oldalon, amit addig ritkán használtam. Így ismerkedtünk, és bár tudtam, hogy hiba, úgy éreztem, végre nem vagyok egyedül. Az az időszak megterhelt, barátok és szerelem nélkül, semmire se figyeltem csupán arra, hogy tanuljak. Akkor jöttem rá, hogy nem is vagyok olyan hülye.

Éreztem, hogy tetszek Adamnek, lassan közeledett hozzám, mintha egy barátot szeretne, de néhányszor megkérdezte, van-e barátnőm. Nemsokára már zavart, és megírtam, hogy elsősorban a fiúkhoz vonzódok. Ezzel megnyitottam előtte egy ajtót, amit nem lett volna szabad. Párszor üzeneteztem közben Jacobbal is, koncentrálva arra, nehogy véletlenül neki írjam azt, amit Adamnak kellene.

Jake-nek nem meséltem róla részletesen, csak annyit mondtam, hogy van egy haverom. Igazság szerint nem is volt több. Néha megvárta, amíg végzek a munkahelyemen, vagy találkoztunk egy sör mellett, beszélgettünk mindenféléről. Ő volt az egyetlen, akinek elárultam, hogy beteg vagyok, és van egy lányom, amin igencsak nagyot nézett. Adam előtt egyetlen titkot se őriztem. Bár egyet talán mégis. De aztán az is tisztázódott, amikor délután egy pohár sör mellett ültünk az egyik kocsma teraszán. Borult idő volt és néha fújt a szél, ám jobban szerettünk kint lenni.

– Van valakid? – kérdezte megint.

– Egyébként van. Egy ideje már nem kérdezted meg. Biztos örülnél, ha nem lenne.

– Hogy? – felrántotta a szemöldökét.

Próbált hülyének nézni, vagy csak magát védte azzal, hogy úgy csinált, mintha meglepné a kijelentésem. Elengedtem a dolgot, de jól tudtam, hogy mit szeretne tőlem. Nem adtam be könnyen a derekam. Sose engedtem, hogy közelebb kerüljön hozzám egy barátnál. Korba se passzoltunk, közel tíz évvel idősebb volt nálam.

Adam meg akart dugni, ez biztos, az ember érzi és látja is a másikon az ilyesmit. Lehet, hogy egy védtelen kisfiúnak képzelt a perverz fantáziájával, végülis úgy festettem, akár egy kamasz, hiába múltam el húsz. A velem való célja pedig akkor vált százszázalékossá, amikor elárultam neki, hosszú gondolkodás után, azt az egyetlen titkot:

– Van barátom – az italomat fürkésztem, mindkét kezemmel fogtam a poharat az asztalon könyökölve. – Egy velem egyidős srác Melbourne-ben.

– Messze vagytok egymástól, nem?

Adam ivott, és aztán azt kérdezte, de hallottam a hangján, hogy puhatolózik:

– Magányos vagy nélküle?

– Az vagyok.

Nem értettem, hogy ki árulta ezt el. Nem az a Damien, aki eldöntötte, hogy kitart a barátja mellett. Az agyamban egy alattomos suttogás ébredt, és mintha mögülem szólt volna, arra buzdított, hogy legyek a lehető legőszintébb, hadd sajnáljon ez a férfi.

– Mozgássérült, balesete volt.

– Béna? – döbbent meg Adam, lerakta a poharat is, egy kis korttyal az alján.

– Nem szeretem, ha így mondja valaki.

– Bocsánat.

Adam sóhajtott, és kacér félmosolyra húzódott a szája, ám nem mert a szemembe nézni.

– Az ilyen emberrel lehet csinálni valamit? – kérdezte.

– Lehet.

Gyanakvóan pillantottam rá. Sejtettem, hogy mi okból faggat. Felcsillant a szeme, amikor rájött, hogy akivel együtt járok nem egészséges, és korlátozott pont abban, amit ő akar tőlem, tehát a szexben.

– Gondolom, nem szoktatok kefélni – mondta.

– Szoktunk, csak nem olyan.

Önkéntelenül igyekeztem magamhoz csalogatni, főleg azután, hogy egymást kezdtük figyelni. Örült. Én meg zavarttá váltam, az arcom forró lett, biztos kipirosodott, közben összezártam a combom az asztal alatt, mert a tekintete és a tudat, hogy vágyik rám, felizgatott.

– Nem hiányzik a rendes szex?

– Vele is rendes, viszont nem érzi.

– Akkor úgy kérdezem: nem hiányzik, hogy szenvedélyt érezz valakin? Hogy valaki teljesítse minden vágyad?

Ekkor bekapcsolt az agyamban valami, és kiiktatta az őszinteséget, hála az égnek:

– Nem hiányzik. Jake meg tudja adni, ami nekem kell.

Hazudtam. Túlságosan magányos voltam Jacob nélkül, és aki magányos az a szexet is jobban akarja. Ráadásul elutasítottam a legtöbb társas kapcsolatot attól félve, hogy ha kikötnék egy buliban, akkor nem bírnám megtartani a mértéket, és lefeküdnék az első emberrel, aki nyomulna rám, főleg ittasan. A világért se bántottam volna meg Jacobot.

Esténként egyedül a szobámban, félig álomittasan többször nyúltam magamhoz, észre se vettem néha, csupán reggel, hogy kint van a farkam vagy épp markolom, a lepedőm meg nedves. Gyakran álmodtam Jacobbal, és azt láttam, hogy tud járni, és futunk a parton. Máskor azt, hogy kefélünk, és háromszor elélvezek. Amióta rájöttem, hogy mire képes a testem, folyamatosan azt kívántam, hogy valaki ne csak bedugja oda, basszon meg. Szó szerint így gondoltam rá.

Tisztában voltam azzal, hogy Adam megadhatná, ami annyira kell, azonban a hasamon fekve a sötétben, felnyögve lehunyt szemmel, nem őrá gondoltam. A péniszem hozzásúrlódott a lepedőhöz, közben belecsúsztattam a tenyerem az alsóneműmbe, rásimítottam a fenekemre, és felvezettem az ujjam a lyukba. Sose sikerült olyan élvezetet generálni, mint Jacob a kezével, és tudtam, hogy a farkával még többet adhatna, főleg, ha mozogna a csípője, de aztán eszembe jutott, hogy Adamnak mozog. Mindkettejükről fantáziáltam, miközben odabent birizgáltam magam, néha nyöszörögve és morogva, kemény péniszem egyre jobban súrlódott, de aztán csak úgy elélveztem.

Féltem, hogy valaki megtalálja egyszer a piszkos lepedőmet. Ha ki szerettem volna mosni, akkor jól összecsomagoltam, a ruháim alá téve vittem le az alagsorban lévő mosógépekhez. Valaki aztán mégis megtalálta, hiába mostam sokszor. Lehet az egyik buli után reggel, amikor bejöttek, hogy a gardróbomba hányjanak.

Az ágyam közepén ültem törökülésben (tiszta lepedőn), olvastam épp, ekkor kinyílt az ajtó. Egy srác állt ott az apjával, a csomagját fogta.

– Én nem lakok itt! – őrjöngött. – Azt mondták a srácról, hogy bele fogja verni a takarómba.

Felrántottam a szemöldököm, mert ez új volt. Ránéztem a másik üres, bevetett ágyra, és nem terveztem, hogy telerakom spermával.

– Itt fogsz lakni, fiam. Befelé! – a férfi azzal belökte a fiát az ajtón.

– Azt mondták, hogy buzi.

– Pofa be! Barátkozzatok össze!

Nem szívesen szólaltam meg, egyébként se érdekelt, hogy mit terjesztenek rólam. A srác apja távozott, ő meg fülig vörös képpel bámult rám.

– Neked is szia – bólintottam, és olvastam tovább.

*

Furcsa volt ez az egész, nem ment felidézni azt a napot, amelyiken utoljára hozzám ért. Alig hittem el, hogy valami fészkelődés van a hasamban. Még attól is féltem, hogy nekem nem lesz merevedésem. Jacob rám mosolygott az ágy szélén ülve, és levette a pólóját. Szép fekete tetoválásaira vetült az éjjeli lámpa gyenge fénye. Végigsimítottam lágyan erős, izmos vállán, ami valójában nagyon tetszett. Azt hiszem, ez volt rajta a kedvenc testrészem. Kék szemében vágyakozás csillant. Akkor döbbentem rá, hogy nemcsak én nélkülöztem a gyengédséget és a testiséget, hanem ő is. Tudtam jól, hogy mivel lehet ellazítani, izgalomba hozni, hogyan segíthetek neki megélni a szexualitását. A válla volt az egyik erogén zónája, aminek az érintése lázat ébresztett benne. Ha azt szerettem volna, hogy kívánja az együttlétet, akkor általában a feje tetejével kezdtem, ezért az ujjaimmal beletúrtam sötét hajába. Biztos voltam abban, hogy fél tőlem, mint én tőle. Meg kellett nyugodnia.

A hasamhoz hajolt, megtámasztotta a homlokát ott, és hallható hanggal lélegzett. Hozzáértem a füléhez, ekkor felemelte a kezét, és a derekamra tapintott. Igyekeztem lazítani, viszont fájdalmasan jutott eszembe, hogy az autóbaleset előtt az ilyen pillanatok a mindennapjaink részét képezték. Mit műveltem? Te szent ég! Hisz, tönkretettem az egészet! Ő volt az a gyönyörű srác, akiért az életemet adtam, és aki kis híján feláldozta értem az övét. Az a szék, ami akkor is ott volt mellettünk, folyton erre emlékeztetett, és bár próbáltam kiűzni az agyamból a bűntudatot, sose sikerült. Ha tudtam volna úszni...

Soha, senkise volt képes megmagyarázni nekem, hogy léteznek dolgok, szörnyű dolgok, melyeknek nem én vagyok az okozójuk. Jacob aznap este jót akart, és ki kellett törölnöm, legalább egy kis időre, a lélekgyilkos gondolataimat. Egyébként tetszett a közelsége, és amikor rám nézett jöttem rá, mint egy addig feltáratlan titokra, hogy mit veszítettem el. Olyan rég mondta, hogy szeretlek valódi szívvel, őszintén, olyan rég mondtuk ezt egymásnak.

A pólóm alá csúsztatta a tenyerét, a tapintás bizsergető érzést hagyott. Az amnéziám ellenére bőven volt mit felidézni, és hirtelen bevillantak egészen megfakult pillanatok képei. Hogy mennyire megijesztett, amikor először közeledett hozzám már sérülten, én meg olyan tudatlan, buta és érettlen voltam ehhez. Az ajkamon volt a szó végre: szeretlek. De a meghatottság és a szorongás csendje belém fojtotta.

– Úgy hiányzol! – nézett fel rám Jacob.

Válaszolni akartam, de a zavartság elnémított. Tudtam, hogy csupán annyit vár: te is nekem. Mégse ment. Az jutott eszembe, hogy meg se érdemlem ezt a csodás percet.

Jacob az ágyékomra pillantott félszemmel, majd elmosolyodott, és a tenyere közepével kicsit megnyomta párszor.

– Lazíts! – kérte, amiért nem állt fel nekem.

Levette rólam a nadrágot, ekkor forróság futott az arcomba, mert elszégyelltem magam. Lankadtan vette a szájába, és visszaemlékeztem, hogy milyen jó ebben. Szerintem jobb volt, mint bárki más, bár sohase tapasztaltam meg, hogy más mennyire ért hozzá. Már csak a gondolattól is begerjedtem, és tisztában voltam azzal, hogy szereti, ha közben megmarkolom a haját. Így tettem. Sose fogtam erősen, csupán épp annyira, hogy ne eresszem, az enyém legyen. Szívesen volt az eszközöm, és használhattam, ahogy kedvem tartotta, ettől kapott önbizalmat.

Az ajkai között merevedett meg a péniszem, amit megfogtam a tövénél, és a hegyét a nyelvéhez nyomtam többször, végighúztam rajta, felszakadt a torkomból egy morgás. Ilyenkor az járt a fejemben, hogy a szájába kell élveznem, és nyeljen le minden cseppet. Undorító, ocsmány vágy volt, főleg egy beteg emberre nézve, de Jake nem bánta. Közben engem figyelt.

Aztán letoltam a farkam egészen a torkáig. Úgy tolhattam és olyan gyorsan, ahogy csak jólesett. Aztán Jacob kiengedett a szájából.

– Le kellene venni a nadrágom – mondta.

Bólintottam, és előbb levettem a sajátom. Lehúztam a fenekéről a nadrágot úgy, hogy kicsit oldalra billentettem, és ő megkapaszkodott a vállamban. Majd lehúztam a combjáról és a lábszáráról is.

Jacob mosolygott. Összeért a térde, de nekem nagyon tetszett, mert hozzá tartozott, gyakran állt így a lába. Elindult bennem egy gondolat, ezer éve környékezett meg utoljára, ám egyre erősebb vágyat ébresztett bennem, ami egy mély sóhajra késztetett. Szép nagyra nőtt neki! Annyira szép nagy!

– Mi a baj Damien?

– Bekaphatom?

– Gyere! – biccentett, és szélesebb lett a mosolya.

Letérdeltem elé, és széttettem a lábát. Végigsimítottam rajta erősen, hogy érezzem a tenyeremmel a sötét színű szőrszálakat, aztán a combja belső felének melegségét. A számba vettem a farkát, és játszhattam vele. Szerettem megszívni puha végét. Sokszor kívántam azt, mint akkor is, hogy a nyelvemre csöppenjen az előváladék vagy a sperma, de ritkán volt magömlése. A köldöke fölött tapogattam, ahol találkozott az érző és érzéketlen rész, ez örömöt okozott neki, mert azt, amit az ajkammal csináltam észre se vette volna, ha nem látja.

Megint morogtam lehunyt szemmel, a nyálam az államra folyt, szabad kezemmel kényeztettem saját magam. Nem bírtam volna felidézni, hogy mikor éltem át ilyen élményt. Mintha az agyamra ráborítottak volna egy lepedőt, ami eltakar múltat és jövőt, kizárólag a jelent ismeri. Dugni akarok. Most!

A FOTÓ

Jacob

Damien szépen aludt az ágy egyik szélén reggel. A hasán feküdt, két keze a párna alatt volt, és barna hullámos tincsek lógtak az arcába. Szuszogott. Már átöltözve, lezuhanyozva figyeltem, és csodáltam. Több mint tíz év után is csodáltam, hogy milyen gyönyörű, és örültem, amiért velem van. Nagyon szerencsésnek mondhattam magam.

Leeresztettem a tekintetem az ölembe, a székem karfáján megtámasztott könyökkel tartottam a fejem az öklömmel. Mélyen elmerültem a gondolataimban, bár nem szerettem, mert ilyenkor mindig keletkezett bennem egy kellemetlen, már-már maró érzés. A lelkemben jött létre, és keserűséget, szomorúságot hozott. Azt hiszik sokan, nincs olyan, hogy a szív fájjon, a szó szoros értelmében. De igenis létező jelenség. Ahogy Damient néztem a hűvös szobában, amit barnára színezett a behúzott függöny és a frissen ébredt napfény, nyomás lett a mellkasomon belül, mintha valaki ráütött volna egy nagyot egy pillanattal ezelőtt. Lehet, hogy én szerencsés voltam, azonban ezt már róla nem mondhattam el. Megható, sőt tiszteletre méltó, amit megtett értem tizennyolc éves kora óta, viszont ha visszatekerhetném az idő kerekét, már akkor kidobom, amikor felkeltem az altatásból a kórházban a balesetem után.

Nyeltem egyet, a torkom ki volt száradva, lehunytam a szemem, ami jólesett, mert a szemhéjamra súlyt kötött a kevés alvás. Azért érkezett meg hozzám az álom nehezen éjjel, amiért nem bírtam elhinni, hogy ő még az enyém, azután is maradt, hogy férfivá ért, és sajnáltam érte. Senkit se hibáztathattam a rengeteg elfecsérelt, lemondásokkal teli évért, amik átformálták, megviselték, kizárólag azt, akit abban a ferde tükörben látok folyton, és pont ezért uralkodott el rajtam az alig tűrhető, nem túlzok, ha azt állítom, hogy kínzó érzés. Rettenetes tudatában lenni annak, hogy egy személy élete miattunk borzalmas, főleg egy olyan személyé, akit őrülten szeretünk. Nyilván, ha a sors azt írta meg, hogy a lánya halála bekövetkezzen, azellen semmit se tehettem, de előtte is bőven kapott rosszat, csak épp tőlem. A betegségem egy láncot kötött a nyakára, és egyre szorosabbra húztam, nem tudott tőle kiáltani, de néha lélegezni sem.

Damien megmozdult, az oldalára fordult, morgott, amit aranyosnak találtam. Megkönnyebbült sóhaj hagyta el a szám. Véletlenül se szerettem volna, hogy felkeljen és észrevegye, milyen zavart vagyok. Néha valóban teherként cipeltem a kapcsolatunkat az alkoholfogyasztás miatt, de cipelte ő is eleget az én gondjaimat.

Miután betöltöttem a tizenkilencet, szembenéztem a félelmemmel: a vízzel. Az óceánban sérültem meg, és hosszú hónapokig iszonyodtam a medencéktől és minden nagyobb kiterjedésű víztől. Gyerekkorom óta úsztam, egészen a balesetem napjáig, illetve percéig, amikor nekilökött a hullám valaminek. A vizsgálatokból kiderült, hogy tompa tárgy lehetett, mert külső sérülés nem történt, ezért a móló egyik tömör, fából készült oszlopára gyanakodtak. Aztán tovább hánykolódtam, ami a törött csigolyáknak nem tett jót, nyomódott az ideg. Szemből is ért ütközés, amitől belső vérzésem keletkezett. Ezt látták el elsőként a kórházba szállításomat követően. Ha nem teszik, akkor meghalok.

Évek múlva visszatért egy halvány emlékképem a balesetemről: fekszek a homokban, erős, forró napfény süt rám, a hasamban égető a fájdalom. Mégis azt mondom:

– Nem érzem…

A személy, aki kihozott a vízből, visszakérdez. Nem tudom, hogy férfi vagy nő, amiért a látásom homályos, a fájdalom ismeretlen, de még ismeretlenebb a tény, hogy a testem alsó fele érzéketlen. Fontosnak tartom elárulni. Lehet, hogy az agyam rögtön generált erről egy üzenetet, amit gyorsan át kell adnom, mielőtt ismét leoltják a lámpát.

– Nem érzem… a lábam – motyogom, a nyelvemen elterül a vérem furcsa vasíze.

Ezzel a mondattal segítettem abban, hogy időben rájöjjenek, mi zajlott, amíg a hullámokkal harcoltam. Végül elsötétült a világ.

Elkeserítő belegondolni, hogy ha nem hánykolódok eszméletlenül, és nem sürgős a vérzésem ellátni előbb, talán nem bénulok le egy életre. Azonban a víz, ami bántott, egyszerre meg is mentett, mert a vihar miatt akkora hullámok voltak az óceánon, hogy feldobtak a felszínre, és így vettek észre. Mintha az óceán, amiről azt hittem, hogy én uralom, ha úszok, meg akart volna leckéztetni. Mintha meg akarta volna mutatni, hogy mennyivel hatalmasabb és erősebb nálam. Azt akarta, hogy rettegjek tőle.

Rengeteget sírtam, Damien pedig végignézte. Ez volt az oka annak, hogy Leonard egy távoli városba küldte tanulni, messze tőlem. Az egészben az fájt a legjobban, hogy megértettem, a rossz napjaimon szörnyű társaság vagyok. Damien megszámlálhatatlan olyan pillanatot vészelt át, mint a zuhanyzóban, azt követően, hogy először lefeküdtünk, és én már sérült voltam. Tisztálkodni szerettem volna, azonban rádöbbentem, hogy elveszítettem férfi mivoltomat, pedig még nem voltam igazán férfi, meg se tapasztaltam, milyen. Körülbelül fél év után történt meg a bizonyos együttlét, túl korán ahhoz, hogy képes legyek elfogadni a helyzetemet. Damien utánam jött, féltett engem, mert nem voltam elég ügyes, megijedt, hogy nem fog sikerülni átülnöm a zuhanyülőkére, esetleg megcsúszok. Zokogtam, amiért nem éreztem az aktust, és merev se lettem, annyira nem, hogy férfival tudjak közösülni. Ez kiborított. Megsajnáltam őt, amiért pont úgy zokogott, ahogy én. Aztán megpróbáltam eltitkolni a problémáimat, önbizalmat meríteni a tetoválásokból, a víz legyőzéséből és az edzésből, viszont az ébredésemkor keletkezett sötét hangot nem tüntettem el soha, csupán ráterítettem egy pokrócot, és elhitettem magammal, hogy meghalt.

Kigurultam a konyhába, és úgy döntöttem, hogy reggelit készítek. Tudtam, hogy Damien kedvence a tükörtojás és a bacon megpirítva, vajjal megkent kenyéren. Kinyitottam a hűtőt, egy kicsit nyújtózkodtam a tojásért, de meglett. A legtöbb dolog olyan távolságra volt, hogy elérjem. A hűtő legfelső üvegpolcát nem használtuk. A gyakran forgatott edények is a konyhaszekrény alsó részében kaptak helyet. Megkentem a kenyeret, közben sütöttem egy tükörtojást. Majdnem kész voltam, a helyiséget pedig megtöltötte a sült bacon ínycsiklandó illata, amikor Damien ásítozva megjelent. Rámosolyogtam, aztán leült az asztalhoz, vakargatta a borostáját, végül megint ásított.

– Ha megéhezel, lesz reggeli – mondtam.

– Köszönöm. Jacob… – Elmosolyodott ő is, és váratlanul azt kérdezte: – Felvetted az új szobalányt?

Megköszörültem a torkom, és majdnem elárultam a szobalány nevét, de ekkor mintha felvillant volna az elmém közepén egy piros jelzőfény, csendben maradtam.

– Jake? – pillantott rám felrántott szemöldökkel.

– Felvettem, igen. Nemsokára kezd.

– Az szuper.

Damien elé raktam az ételt, és öntöttem egy pohár narancslevet. Szedtem egy tányérra még egy adagot, és vele szemben ettem. Jólesett látni, hogy ízlik neki a reggeli, és sokáig figyeltem, lassan rágva. Nem hittem, hogy egyetlen kellemes este segített rajta vagy a kapcsolatunkon, és miközben ittam a hideg üdítőt eszembe jutott, hogy én talán már nem vagyok képes boldoggá tenni. Lehet, hogy annyi rossz élménnyel mérgeztem meg, ami feloldhatatlan, főleg tőlem. Közben ott volt Grace. Nem kellett volna ennyit agyalnom, mert hamar összekuszálódtak a gondolataim, és mivel ellentmondások tömkelege született köztük, bizonytalanná váltam. Néha bíztam abban, hogy meggyógyíthatom, ha a türelmem kifogyhatatlan, ám máskor meg azt hittem, hogy folyamatosan bántom, habár ő bántott az elmúlt egy évben a függőségével. Elfogadtam, segíteni próbáltam, ám rájöttem, hogy mellette lenni az alkoholizmusban helytelen, azonban nehezen mertem cselekedni, és kijelenteni, hogy szakítok vele. És mi van, ha ez már nem lényeges? Mi van, ha elengedett, vagy csupán el szeretne, és még most se hagyom?

Damient alig érdekelte a szálloda, és leesett egy kő a szívemről, amikor nem kérdezett rá a nő nevére. Úgyis bevallottam volna az igazat, de kíváncsi voltam arra, vajon legközelebb, miután hazajön a terápiáról, hogy fog beszélni Savannah-ról. Tudnom kellett, hogy képzelődök-e, vagy tényleg fenyegetve kell éreznem magam. Attól tartottam, ha kiderül, hogy ismerem, azzal közbeavatkozok.

Azt megelőző napon, hogy Savannah kezdett, meglátogattam a szüleinket. Murphy elvitt ahhoz a házhoz, ahová a balesetem után hazatértem. Az évek alatt az édesanyámból Peterson lett, vagyis férjhez ment, pedig kijelentette, hogy még egyszer nem tesz ilyen baromságot. Emlékszem a délutánra, amikor Leonard megkérte a kezét, anyám meg felháborodva pattant fel a grillparti közepén, hogy ő sose lesz senkié sem. De aztán jól elpirult, és ezerszer bocsánatot kért, mi pedig Damiennel döbbenten bámultunk, majd nevettünk az egészen. Nem tartottak nagy esküvőt, csak szerettek volna összeházasodni. Mi tagadás, apám keményen megbántotta anyát, amikor megcsalta és gyereket is csinált egy idegen nőnek, aztán új életet kezdett, nem csoda, hogy így reagált először.

Vártak engem ebédre, anya ajtót nyitott nekem, és boldogan köszöntött. Pont olyan fiatalos volt, mint régen, csupán a haja ért a válláig, nem pedig a háta közepéig, és ugyanúgy világos vörösre festette. Egy kilót se szedett fel, és szerette a bő nadrágokat és a virágos pólókat. Ha nem lettek volna ráncok a szeme és a szája körül, akkor letagadhatta volna, hogy nagymama korban van.

– A teraszon terítettem meg – mondta, és el is indult kifelé, én meg követtem.

Fülledt meleg csapott meg odakint, és a virágok édes illata, amit egy pillanat múlva felváltott a felém nyújtott limonádéé. Elvettem anyától a poharat, majd ittam pár nagyobb kortyot, az ital hidegen futott végig a torkomon, és felfrissített.

– Mi a helyzet? – kérdezte anya, aztán leült mellém a fehér terítővel leterített asztal bal oldalára.

– Semmi különös. Larry dolgozik?

– Igen, de hamarabb eljön. Rég sétáltunk a parton, jólesne egy kis lazítás – sóhajtott, aztán elfordult, a saját poharában úszkáló citromkarikát fürkészte. – Hiányzik neki a fia.

– Azt elhiszem. Tudod, hogy Damien nem azért kerüli, mert baja van vele.

– Mindketten tudjuk. Szégyelli magát.

– Ha ez megnyugtatja Larryt, elárulom, hogy Damien csoportterápiára kezdett járni.

Anya felemelte a tekintetét, és elmosolyodott. Ugyanúgy aggódott érte, akárcsak értem, és bár felnőttek voltunk, szerintem ő gyakran látta bennünk a buta kamaszt, főleg bennem. Ez nem probléma, sokkal inkább öröm, hogy még akkor is fontos lehettem. Persze, melyik anya ne féltené a rokkant gyerekét?

– Örülök, hogy Damien hajlandó a gyógyulásra – mondta. – Viszont érted továbbra is aggódom.

– Sejtettem, de nincs rá okod.

– Nincs?! – nézett rám kerek szemmel. – Meg fogok bolondulni, ha itt hagysz.

– Ugyan, dehogy! – nevettem, de közben eszelősen dobogott a szívem, mert ha csak rágondoltam a jövőmre, eltöltött az izgatottság. Megértettem, hogy anya így reagált az előbb. Talán zokon veszem, ha nem teszi.

A következő korty limonádé savanyú ízét egy keserédes sóhajra cseréltem, és amikor leraktam a poharat a még üres kerámiatányér mellé, arra eszméltem, hogy anya langyos tenyere simul a csuklómra. Elmosolyodtam, igaz zavartan, mert a gondoskodó, kedves érintés meghatott.

– Örökké a fiam maradsz Jacob.

– Szenvedtél már eleget miattam. Damien is pont annyira, akárcsak te.

Megtörtem a szemkontaktust, aztán anya komoly hangon azt kérdezte:

– Vele mi lesz?

– Az eszem és a szívem szerint is más a helyes.

Anya elgondolkodva dőlt hátra. Az arckifejezéséből sejtettem, hogy tanács következik, de még pár percre szüksége volt, hogy összeálljanak a szavak a fejében.

Kicsit feszült lettem, és fájni kezdett a hasam, mert közben megéreztem bentről a sülthús fűszeres illatát.

– Hosszú ideje együtt vagytok. Nem lehetsz vele ilyen – figyelmeztetett.

– Idővel döntést hozok.

– Óriásit fog csalódni benned.

– Engem az nem érdekel. Ami fontosabb, hogy boldog legyen. Még jó, hogy a családból csupán te tudod.

– Még szép, hogy én tudok róla! – háborodott fel anya. – És neki is tudnia kell.

A szívverésemtől nehéznek tűnő mellkasomra ereszkedett a nyugalom, mert lépéseket hallottam. Leonard jött ki hozzánk. Kezet ráztunk üdvözlésképp. Nem bántam, hogy végre itt van, legalább nem fajult veszekedéssé a beszélgetés anyával. Anélkül is tisztában voltam azzal, hogy rosszat csinálok. Nem volt könnyű ez az egy év Damiennel, igazság szerint az egész életünk se, és az utóbbi időszak megerősítette, hogy jobb lesz, ha még titkolózok egy darabig. Engem csak egy dolog érdekelt: Damien boldogsága.

Másnap a sofőröm elvitt a panzióhoz. Túlterhelt aggyal szálltam ki a kocsiból, mert Murphy megint annyit dumált, hogy a memóriám és az idegeim kapacitása kevésnek bizonyult ahhoz, hogy mindent befogadjon. Soha életemben nem találkoztam olyan fickóval, aki többet jártatja a száját, mint egy nő, és nem érdekli, hogy választ szinte sosem kap, bár sosem adott rá egy percnyi lehetőséget se. Murphynek szántam egy fontos feladatot a tervemben, ezért megmosolyogtam őt, ám egyszer se szóltam volna meg. Egyébként bírtam, hogy a legtöbb dologról van véleménye, még arról is, ha csak a Google feldob egy hirdetést a telefonja böngészőjében. Miközben befelé kerekeztem az épületbe, már ezernyi infót szívtam be arról, hogy a tudósok felfedeztek egy újabb feketelyukat a világűr egy tőlünk baromira távoli szegletében, és az égitest mennyire király jelenség, mert kinyírhatná az egész Földet meg a naprendszert, és ez mekkora durranás lenne. Durranás… Ha elképzeltem a civilizációnk halálának percét, olyannak láttam az elmém vizuális megjelenítő egységével, mint amikor a lefolyó elnyeli a vizet. „Nem durranás”. Inkább szívás. De legalább mérséklődött bennem a stressz, amit az szült, hogy aggódtam Savannah miatt. Rettegtem, hogy ha megpillantom, egy addig ismeretlen érzés száll majd meg: a féltékenység. Voltam már féltékeny rengetegszer, de még nem kellett féltenem Damient senkitől, aki él és mozog, aki valóban létezik, és nem csak a depressziótól ködös elmém torz szüleménye akarja elrabolni őt tőlem.

Amikor megjelentem a világos és tágas előtérben, már javában folyt a munka. Két csoportra osztottam a dolgozókat, pár fős éjszakai felügyelet is működött. Ha egy vendég éjszaka szerette volna elhagyni a helyet, le kellett adnia a nevét, innen már tudtuk a telefonszámát, amit korábban elkértünk. A név leadására azért volt szükség, ha bármi baja esne a vendégnek, amíg távol van, vagy későn érne vissza, kereshessük, és tudjunk arról, hogy ki hiányzik. Nem ártott óvatosnak lennünk és figyelnünk mindenkire, hisz betegek látogattak el ide. Én bármikor elérhető voltam a személyzet számára, és amíg Damien nem ivott szívesen fuvarozott, így eljöttem, hogy megoldjam a problémákat.

Savannah betanítását egy nálam jóval idősebb dolgozóra bíztam. Biztos voltam abban, hogy az általában kedves, segítőkész, bár kicsit nagyszájú asszony legalább félórája befogta őt a munkára. Mrs. Williams nem csak a szobalányokat irányította, fogadta helyettem a vendégeket, körbevezette őket, ha nem értem rá.

Felmentem a lifttel, majd miután kiszálltam, és haladtam pár métert, három szobalány köszönt nekem kórusban:

– Jó reggelt, Mr. Sullivan!

– Jó reggelt! – biccentettem.

Büszkén duzzadt a mellkasom, amikor a fehér inget, szoknyát és csinos kis kötényt viselő, dekoratív nők úgy kezeltek, mintha komoly üzletember lennék, és persze én előszeretettel viselkedtem akként. Mi tagadás, az ember királynak érzi magát, ha tisztelik. A szobalányoknak annyi megkötést adtam, hogy viseljék a munkaruhát és a vékony harisnyát, bár a térdig érő szoknya takart rendesen. Nem akartam, hogy valamelyik vendég szívrohamot kapjon, anélkül is szenvedtek eleget.

Már az irodámnál voltam, amikor arra eszméltem, hogy az ajtó résnyire nyitva van. Oldalra dőltem, hogy belássak. Az íróasztalom sarkát pillantottam meg, és közben megtaláltam az új munkaerőt. Savannah a megfelelő öltözékben, befont hajjal állt a bútor mellett, és fogott valamit meredt tekintettel, mégis halvány mosollyal. Egy perc se telt el, mire rádöbbentem, hogy mi van nála. Azonnal visszaköltözött belém a feszültség és az aggodalom, amit a Murphyvel folytatott beszélgetés kis ideig elfedett. A házon kívül használt székemnek nem volt kartámasza, csak egy lemez a nagy hátsó keréken, amin megtámaszthattam a kezem, a csuklóm lefelé lógott, az ujjaim ökölbe szorultak. Most mit tegyek? Mi lesz a helyes? Az ember azt hiszi, hogy felnőttként elkerüli az érzelmi hullámvasutakat, annak azon pontjait, amikor a kocsi fejjel lefelé suhan velünk, minket meg elönt a pánik. Akkor velem nemcsak megfordult a kocsi, hanem megállt, én meg kétségbeesve lógtam fejjel lefelé.

Savannah arca kipirult nézve a rólam és Damienről készült közös fotót, és kötve hiszem, hogy miattam lett volna zavarban. A fotót a mellkasához érintette, és alsó ajkába harapott, végül egy sóhaj futott ki rózsaszínre festett ajkain keresztül. Cselekedned kell! Csináld azt, ami elsőre eszedbe jut! Ne habozz! Amikor le akarta rakni a képet, akkor nyitottam be, és az arcát színező pirosság hirtelen egészen ellepte a szeplőit. Nem szerettem volna, hogy magyarázkodjon, se azt, hogy rajtam észrevegye a zaklatottság jeleit. Igyekeztem elrejteni a legapróbbat is, egy sablonos köszönéssel, amit egyszerre komolyan, félig mégis unottan ejtett ki a szám, hogy átlagos hanglejtésnek tűnjön.

– Jó reggelt! Látom, megtörtént az eligazítás – biccentettem az asztalnak támasztott felmosó felé.

– Azt az utasítást kaptam, hogy a maga irodájával kezdjem, hogy mire megérkezik, rend legyen és illat.

– Helyes.

Egy perc csend. Most rajta volt a sor. Én már tudtam, hogy mit fogok mondani, szóról szóra lejátszotta az agyam egy pillanattal ezelőtt, neki csak rá kellett vezetnie a beszélgetést. Amíg gondolkodott, végignéztem vékony, combnál, csípőnél, a mellénél meg a vállánál kerek testén, pont ott domborodott, ahol minden átlagos nő, pont úgy festett, ami minden átlagos férfiban vágyat ébreszthet. Bennem nyilván semmit se indított el, azonban tudtam, hogy Damiennek van egy nagyon átlagos oldala, aki szeretne a felszínre törni, ha hagyom. Vajon ettől boldog lenne?

Savannah megköszörülte a torkát, és az arcán a pirosság kezdett enyhülni, felfedve egyébként erős szeplőit. Már alig győztem kivárni, hogy megszólaljon:

– Mi legyen a képpel Mr. Sullivan? Eltört az üveg.

– Dobja ki! – utasítottam, de közben a pulzusom már a hangszálaimon kezdett táncolni. Egy ideges hang meg azt ismételgette a fülemben: Hülye vagy! Elveszíted!

– De elég csak lecserélni a keretet.

– Nem érdekel engem ez a kép – elfordultam, és csináltam egy megjátszott, sértett morgást. – Még mielőtt érdeklődne, az élettársam van rajta, meg persze én.

– Értem.

Savannah nem mert rákérdezni arra, hogy miért férfi az élettársam, de szerintem megdöbbenni se. El tudtam képzelni, hogy mit érezhetett, amikor észrevette, hogy a férfi, aki tetszik neki, valószínűleg meleg. De ennek ellenére a szívéhez szorította őt. Mit jelent ez?

– Kidobná azt a fránya képet a kukába? – parancsoltam rá megint. Nem vártam meg, hogy cselekedjen, elvettem tőle, kis híján kimartam az ujjai közül, és belehajítottam az asztalom melletti, már kiürített szemetesbe.

– Semmi közöm hozzá, de – újra köhintett, és hátra tette a kezét, mint a tornasorban – ha segíthetek valamit…

– Igazság szerint magánügy. – Amikor kimondtam, a nő ismét elpirult. – Egyébként meg, végezze tovább a munkáját!

– Máris! Bocsásson meg!

Leszegtem a fejem és elcsendesedtem, hogy jelezzem, vége a beszélgetésnek. Nem voltam ideges, inkább feszült és szomorú, vettem néhány mélyebb lélegzetet, hogy ne bőgjek. Damien jelentette az életemet, és nem szégyelltem, ha az elvesztése így elkeserít. Lehet, hogy hülyeséget csinálok? Lehet, hogy én rontom el?

Talán kellemetlenül érezte magát Savannah miattam, főleg, hogy ez volt az első napja. Kinéztem belőle, hogy többet nem jön, hisz erre a szituációra csak annyit mondhattam volna: égő. A főnöke voltam, és flegmáztam vele, miután ő segítséget ajánlott, bár biztos, hogy az se volt tőle teljesen önzetlen. Attól, mert elpirult, igenis csillogott a szeme, és nem gondoltam gonosz embernek, azért örömmel tölthette el, hogy a kiszemeltje kapcsolata romokban hever. Ami nem volt teljesen igaz, csak dolgoznunk kellett volna az egészen, átvészelni a nehéz időszakot. Esetleg Damiennek jobb lenne, ha boldogságot lelne valakiben, aki megváltoztatná a mindennapjait? Én sok rosszra emlékeztetem, újat nem adhatok neki, és az életem el fog terelődni egy másik irányba. Nem árt, ha egy személy mellette van. És pontosan úgy csillogott az ő szeme is. A szerelem szép és gyógyító erejű. Csupán egy dologra voltam kíváncsi: hogy a kép ott lesz-e a kukában később. Persze eltűnt, valószínűleg akkor, amikor lementem bekapni valamit az étkezőbe, ahol a vendégek ettek. Néha azt hitték, hogy megszállok itt, mert ugyanolyan voltam, akárcsak ők, és átlagosan öltöztem. Ezután tértem vissza az irodámba, beletúrtam a kukába, és a papírszemét alá rejtve megtaláltam az üres keretet, és sóhajtottam egy baromi nagyot. Arra következtettem, hogy ez a nő irtó szerelmes lehet, ha nem bírja megállni, hogy ellopjon egy képet a kiszemelt fickóról.

ZAVARTSÁG

A kanapén ültem a szobámban, és lapozgattam egy újonnan vásárolt könyvet, amibe még nem volt kedvem beleolvasni. Közben néha a falra akasztott akusztikus gitáromra pillantottam, és eszembe jutott, hogy mennyire szerettem énekelni. Murphy megtanított használni a hangszert, mert szerinte nem csak az énekhez van tehetségem, kiváló a ritmusérzékem is. Írtam dalokat gimnazistakoromban, meg később a kollégiumban esténként, ha már nagyon egyedül éreztem magam. Hiányozni kezdett ez az énem, felsóhajtottam, és leraktam a könyvet a karfára. A magány eltöltött egy nehéz ürességgel, ami teret engedett a gonosz gondolatoknak, többek között annak, hogy igyak, kábuljak el, aludjak és soha fel ne keljek. Felálltam, és indulni készültem, de fogalmam se volt arról, hogy hová. Jake a szüleinknél ebédelt, oda is mehettem volna, tudtam, hogy apám örülne, ha lát és beszélek vele. De meg kellett nyugodnom, a szívverésem megsokszorozódott, és marni kezdett a hasam. Rég nem éreztem hasonlót, és jó darabig nem jöttem rá, hogy honnan származik. Inni akartam, rengeteget, viszont feléledt az agyamban egy hang, ami kedvesen, édesen és reményteljesen suttogott: „ha legközelebb inni akarsz, akkor inkább hívj fel”. Vagy valami ilyesmi. Mit tegyek? Elsöpörtem a hajat a homlokomról, és úgy döntöttem, hogy elhagyom a helyiséget.

Amíg kiértem a konyháig, még gyorsabbá vált a pulzusom. Amint észrevettem a mobilomat a pulton, máris rádöbbentem, hogy nem vagyok józan, csak ezúttal nem az alkohol gyakorol hatást a fejemre, hanem annál egy kellemesebb, de nem kevésbé veszélyes állapot. Pár napja sikerült megkérdőjelezni a saját érzéseimet és vágyaimat, racionális választ találni a létrejöttükre, viszont ahogy furcsa félmosollyal néztem a kezemben tartott mobilt, az eszem cserbenhagyott. Csupán a lelki szemeim előtt váltakozó képekre figyeltem, melyeket az emlékezés szült. Szép, hullámos vörös haj, hófehér bőr, szeplők pettyezték a vállát és az arcát, pont, mint nekem. Illenénk egymáshoz – mondta ezt egy addig halottnak hitt Damien valahonnét a mellkasom környékéről. A szekrény felső részére meredtem kétségbeesve, és addigra már szinte kapkodtam a levegőt. Nem művelhetem ezt a háta mögött! Jacob szeret, törődik velem…

Lehunytam a szemem, és próbáltam lerakni a mobilt, őszintén, de mintha az izmaim nem engedelmeskedtek volna. Akkor ugrott be az igazság. Az igazság, amit Jake szájából hallottam nemrég. Nem akarok inni! Csak a józanságot nem bírom! De ez a józanság, illetve nem józanság, inkább szédült bódultság, és jó értelemben, igenis tetszett. És nem azért akartam inni, hogy elfelejtsek valami rosszat, helyette azért, hogy ne csináljak rosszat. De lehet, hogy részegen hívnám fel őt, és összehordanék egy rakás marhaságot. Arra eszméltem, hogy nem ismerem önmagam. Mintha azzal, hogy találkoztam Savannah-val előbukkant volna egy addig mélyre rejtett énem.

Nem volt választásom, ki kellett mennem a szabadba, ezért leültem a teraszon. Ha nem teszem, akkor csak vedelek, ebben biztos voltam. Miközben a fülemhez tartottam a készüléket és vártam, megfájdult a hasam. Izzadt a homlokom és a tenyerem, mozgattam az egyik lábfejem, mint zenehallgatás közben. A tekintetem jobbra-balra cikázott, és akkora levegőket vettem, hogy hallani lehetett. Rettegtem attól a pillanattól, amikor majd beleszól a telefonba, ám ugyanennyire vágytam is rá. Te szent ég! Akár egy kamasz, aki az első lányt cserkészi be. Arra gondoltam, amíg a bip-bip a dobhártyámhoz ütközött másodpercenként, hogy talán meg kellene szakítanom a hívást, megfeledkezni Savannah-ról, hadd legyen másé, olyasvalakié, aki bátrabb nálam, és nem úgy viselkedik, mint egy szűz tinédzser. Őrülten stresszes lettem. Egy ártatlan beszélgetés nem árthat – ismételtem meg párszor, hazudva persze, mert többet szerettem volna ettől a nőtől.

Azon voltam, hogy hagyom a fenébe, és legyintek az egészre, amikor a bip megszűnt. Na, ekkor ugrott a torkomba a szívem. Nyeltem egy nagyot.

– Szia, Damien!

Kimondta a nevem… – álmodoztam, minden bizonnyal vörösre pirult képpel.

– Szi…szia…

– Örülök, hogy felhívtál. Rendben vagy?

Miért kérdezi? Ja, igen! Hisz, azért adta meg a számát, hogy nyugodtan kereshessem, ha szar kedvem van, és nem azért, hogy nyomuljak rá.

– Öm…Okés vagyok… – Ez milyen válasz? Hú, de béna vagy, ember! – Veled mi a helyzet?

– Köszi, hogy érdeklődsz. Kicsit izgulok, mert holnap lesz az első munkanapom hosszú kihagyás után. Amióta nincs Sarah olyan nehezen tudok beilleszkedni. De fejlődni akarok. Nincsenek barátaim, bár élnek a szüleim, és gyakran meglátogatnak, mégse ártana nyitnom a világ felé, szerintük. Rettenetes dolgok történtek velem, és ők tanácsolták, hogy járjak csoportterápiára, ne csupán pszichológushoz. Aztán pszichiáternél is voltam, aki írt egy csomó nyugtatót meg altatót.

Mennyit beszél! És csak annyit kérdeztem, hogy mizujs. Erre elvigyorodtam, és örültem, hogy nem lát. Tetszett, hogy vékony hangon csacsog. Nem igazán volt részem ilyesmiben.

– Az szuper! Izé… – Vajon mit gondol rólam, amiért nem bírok normálisan megszólalni? – Na, öm… – sóhajtottam.

– Biztos, hogy rendben vagy? Ittál? Bocsi, hogy rákérdezek, de úgy érzem, muszáj. Tényleg ne haragudj, és szeretném, ha tudnád, hogy az ital nem megoldás, bár ezt már sok embertől hallhattad, nem áll szándékomban felidegesíteni.

– Nem idegesítesz. Unatkozom.

– Én is egyedül vagyok. Vagy te nem? Nem értem, miért hiszem azt, hogy egyedül vagy…

– Egyedül vagyok.

– Az jó.

Ez meg mi? Miért jó? Legyen már eszed! Neked kell kezdeményezni, neked van farok a lábad között, hülye barom!

– Nincs kedved fagyizni?

Fagyizni? Hány éves a nő? Tizenkettő? Kezdett elegem lenni énem azon utálatos részéből, amelyik folyton engem basztatott.

– Szívesen megyek. Hol fagyizunk?

– Hát…

– Meddig van időd? Mert kocsikázhatnánk, esetleg Palm Beach-re.

– Oké.

Fogalmam se volt arról, hogy Jake mikor jön haza, azonban bármibe beleegyeztem volna, az se érdekel, ha a holdra szeretne elutazni. Arra is szakítottam volna időt.

– Hol fussunk össze? Menjek érted? – kérdezte Savannah, felettébb lelkesen.

– Ja, mert nem merek vezetni, illetve nem szoktam.

– Félóra múlva érkezek, ha az megfelel. Hol laksz?

Elárultam a címem, elköszöntünk egymástól, aztán leraktam. Hátradőltem, és akkorát fújtattam, akár a teve a sivatagban, meg úgy izzadtam, mintha ott lennék. Egy percet se kellett agyalnom ahhoz, hogy kitaláljam, milyen üzenetet hagyok Jacobnak arra az esetre, ha előttem érne haza. Hirtelen rám telepedett valami megmagyarázhatatlan félelem, ami egyszerre megmosolyogtatott és csupa libabőrössé tett. Ahogy szétnéztem a teraszon olyan érzésem támadt, akárcsak egy idegen helyen, ahol máshogy viselkedek, mint egyébként, ezért egy kicsit elhiszem, hogy valóban egy másik személy lehetek. Nem volt rajtam a súlyos, mindent elfedő, fárasztó letargia, ami addig úgy betakart, mintha betonnal öntöttek volna le. Felpattantam a kanapéról, és futottam befelé, kerestem egy darab papírt az íróasztalom fiókjában, ráírtam egy sort, aztán rohantam a hűtőhöz, feltűztem a cetlit egy mágnessel. Az állt rajta: Eddie-hez mentem beszélgetni, majd jövök.

Hazudtam, és nem volt bűntudatom miatta.

Siettem a fürdőbe, közben rápillantottam az órára, és még maradt huszonöt percem. Lezuhanyoztam, megmostam a hajam, gyorsan törölköztem, hajat szárítottam, irdatlan mennyiségű dezodort fújtam magamra, és még törölközővel a derekamon megborotválkoztam. Azt hittem, hogy szétszabdalom az arcom, mert miért is ne, de annyira sima lett és jó illatú, hogy a tükörbe nézve tetszett a látványom.

Tíz perc. Póló, térdfarmer, zokni, sportcipő. És miközben bekötöttem a fűzőt a nappaliban, felkaptam a fejem és eltátottam a szám, amikor meghallottam, hogy egy autó dudál.

Istenem!

A szívem meg már a dobhártyámon, a hangszálaimon és a fejemben lüktetett, sóhajtásra késztetett, hányingert hozott, de enyhét. Esküszöm egy falat ételt se bírtam volna lenyelni. És én még fagyizni fogok. Mint az óvodások!

Savannah gyönyörű volt, amikor kiszállt a kocsijából. Csillogó mosolyán megtört a napsugár, biztos szájfénnyel kente be az ajkát. Fekete ruhát viselt, szolidan dekoltáltat. Nem azon akadt meg a szemem először, de persze észrevettem, hanem az arcán. Rengeteg és erős színű barna szeplői voltak, amiket semmivel se fedett el, azt hiszem nincs hétköznapi smink, mely eltakarta volna. A szemét vékony sötét színű csíkkal emelte ki dús szempillái felett. Ezt láttam meg először, a kedves tekintetet, ami mindig hordozott kellő elszántságot. Ugyanazon mentünk keresztül, viszont ő keményebben küzdött.

Nem mertem bízni abban, hogy vonzónak talál. Arra eszméltem, hogy szégyenkezek, de ahogy a levegő a bőrömhöz ért tisztának és igényesnek éreztem magam. És másnak, mint egy idegen házban. Nagyon ritkán borotválkoztam, akkor is kínlódva, mert nem érdekelt a külsőm. Szinte új emberként álltam egy szép nő előtt, és fogalmam se volt arról, hogy mit mondjak, először annyi jutott eszembe:

– Csinos vagy.

– Köszönöm – oldalra biccentette a fejét aranyosan. – Szállj be!

Bólintottam, és beültem az autóba, ahol azonnal megcsapott a tükörre akasztott illatosítóból az édes virágillat. Nehezen fért el a lábam, nem ártott volna hátrébb húzni az ülést, azonban nem volt bátorságom megemlíteni.

– Milyen napod volt? – kérdezte, miután elindultunk.

Meglepődtem, nem számítottam arra, hogy ez érdekli.

– Semmilyen – feleltem, és azzal elfordultam, hogy ne őt figyeljem. – Neked?

– Átlagos. Vásároltam, takarítottam és sütöttem almás pitét, az a kedvencem. Van kedvenc sütid?

– Mostanság kedvenc ételem se. Nincs étvágyam.

– Sajnálom. A fagyi finom, főleg ilyen hőségben, remélem azt azért megeszed majd. Amióta egyedül lakok rendelni szoktam a kaját.

– Hogyhogy egyedül laksz?

– Elváltunk a férjemmel, Sarah elvesztését követően nemsokára. Amíg a lányom beteg volt se szeretett. Szétszedett a dolog kettőnket.

– Sajnálom, ami a lányoddal történt.

– Ötévesen leukémiát diagnosztizáltak nála, én meg végignéztem a halálát – vett egy mély levegőt, és egy pillanatra megremegett a tekintete, ami az utat pásztázta. – Úgy gyógyulok, ha beszélek róla. Van olyan, aki sose, ám számomra így könnyebb szembenézni vele. Azóta nem bírom a kórházakat, a beteg emberek látványát, egy fecskendőtől frászt kapok. Most szereztem egy állást, de le fogom cserélni, ha akad jobb, ami legalább ugyanennyit fizet. Szerencsétlenségemre pont ápolónőnek tanultam.

– Én, ellentétben veled, nem szívesen beszélek róla.

– Idővel biztosan könnyebben meséled el, ha valaki kérdezi vagy szóba jön. Nem is kérem, hogy részletezd.

– A lányom, Grace, örökölte a betegségemet, aminek több változata létezik. Ma már nem törik semmim, de neki egész életében olyanok voltak a csontjai, akár a porcelán. Rengeteget jártunk kezelésekre, kórházakba, tornára, terápiára. Végtelenül okos lány volt, szeretett tanulni, olvasni és imádta a verseket.

– Hány éves volt Grace?

– Nemsokára tizennégy lett volna.

Savannah rám meredt nagyra nyílt meglepett szemmel, megijedtem, amiért nem előre néz a városi forgalomban.

– Mikor lettél apa?

– Tizennyolc évesen.

– Bazdmeg!!

Erre elmosolyodtam, és megdöbbentem, hogy sikerült. Egy hőhullám vonult át rajtam, amit az izgatottság szült. Nem értettem, hogy nyíltam meg ennyire előtte. Mit művel velem ez a nő?

– Véletlen volt – magyaráztam.

– Felcsináltál valakit?

Hallgatnom kellett egy darabig, amíg feldolgoztam, hogy egy ilyen finom hölgy ezeket a szavakat használja: bazdmeg, felcsinál.

– Így igaz – válaszoltam, aztán köhintettem. – Amelia azóta nem áll szóba velem, hogy Grace távozott. Belátta, hogy nem én tehetek róla, de már nincs semmi, ami összekössön minket.

– Ti is elváltatok?

– Nem éltünk együtt, sőt, nem voltunk egy pár a múltban se. Gondoskodtam a lányomról, látogattam, és a többi.

– Nem voltatok szerelmesek?

– Nem.

– Akkor egyedül éltél, vagy…?

Nem feleltem, ismét elfordultam, és kinéztem az ablakon, figyeltem ahogy a híd egyik oldalán vakít és csillog a napfény a víz tetején. Másra akartam terelni a témát, és rengeteg sóhaj szorította a torkom, hisz végre kiöntöttem a szívemet maró méreg egy részét. Könnyebbé váltam, úgy éreztem, lassan lebegni tudnék, ha tovább beszélek.

– Alig ütközött nekünk az a furgon, viszont Grace rendkívül törékeny volt. Beverte a fejét, és azonnal…

Itt abbahagytam. Eddig bírtam. Kezdett visszaereszkedni rám a sötétség. Ökölbe hajoltak az ujjaim, a csuklóm reszketett a combomon.

– Értem, Damien. Haladás, hogy megnyíltál. Büszke lehetsz. Most olyan, mintha én lennék a pszichiáter.

– Pedig, én vagyok.

– Ezek szerint te is tarthatsz terápiát nekem.

– Tarthatok. Szívesen viszonzom.

Savannah felnevetett, aztán csendben maradtunk.

Érdekesnek találtam, hogy egy nőről milyen sok információt szívhat be az ember, milyen rövid idő alatt. Még akkor se hittem, hogy lehet köztünk valami, csupán néha reménykedtem benne. Párszor odapillantottam, és figyeltem, hogy vezet: már egyszer se vette le a szemét az útról, ügyes volt, és körültekintő. Röstelltem, hogy ő a sofőr, fogyott az önbizalmam, egyszer örültem, aztán aggódtam, hogy ki fog gúnyolni. Persze, nem gúnyolt ki, ám semmit se sejtettem az ellenkező nemről. Ami szerintem szégyen, az számára őszinteség és a bizalom jele, pont mint az, hogy megnyíltam. Tehát nem tartott szerencsétlennek, amiért nem merek vezetni. Talán sajnált is miatta.

Régen jártam strandon, nem emlékeztem rá, hogy pontosan mikor, ezért megérkezve egy darabig sikerült átéreznem a körülöttünk sétálgató fürdőruhát viselő emberek hangulatát. Végig olyan volt, mintha nem én haladnék lassú léptekkel a járdán egy nővel az oldalamon, hanem egy idegen Damien, akit a lelkem mélyéről előhozott Savannah. És csupán a jelenléte kellett ehhez.

Mégis hogyan hódítsam meg? Annyit sejtettem erről, amit a filmekben láttam valaha. Amikor az egyik fagyizóhoz értünk, és a pálmafák alatt állva a sorban vártunk egymásra mosolyogva, csak az ugrott be, hogy majd én meghívom. Így illik, főleg, hogy ő hozott el. Egyéb romantikus dolog nem igazán jutott eszembe, bár akkor se mertem volna cselekedni, ha igen.

Gyerekek viháncoltak nem messze, kacagtak, és vízipisztollyal lövöldöztek. Egy szerelmespár csókot váltott előttünk. Egy család jött mögénk, apa nyakában háromév körüli kisfiú ült. A hangulat feldobott, noha már eléggé izzadtam a feketében, és attól féltem, hogy érezni lehet rajtam. Savannah-t néztem. Esetleg elárulhattam volna neki, mennyire tetszik, ahogy a fa cikcakkos levelének árnyéka formát fest az arcára. Aztán a kezét néztem, addig, amíg nem dugta bele fodros bő ruhájának nagy zsebébe. Rózsaszínre festett körmét fehér virágok díszítették, és ugyanígy a lábujjain, jól mutatott a szandálban.

Kék fabódéban árulta egy kamaszlány az édességet. Ekkor Savannah kivette a zsebéből a pénztárcáját, én meg, mint egy hős lovag, azt mondtam:

– Meghívlak.

– Oké – bólintott.

Attól, hogy kifizettem az epres csavart fagyit, már háromszorosára nőtt az önbizalmam, pedig egy semmiség volt.

Arrébb mentünk, hogy ne legyünk tömegben, ezért kerestünk egy padot egy nyugodtabb helyen. Sok fa vetett árnyékot ránk, és a távolban láttuk a vizet, amin fehéren villogott a fény, és a rengeteg strandolót, és a színes napernyőket.

– Egészen más vagy, hogy megborotválkoztál – jegyezte meg Savannah.

– Hogy érted? – ráncoltam össze a homlokom.

– Helyes vagy – magyarázta, aztán szégyellősen elfordult félig, és enni kezdte a fagylaltot.

– Neked meg jó az illatod.

– Köszi – pislogott rám örömmel, majd nem értettem miért, kicsit zokon vettem, hogy kuncogni kezdett. Igazán kuncogni, akár a gyerekek.

– Rosszat mondtam?

– Nem, csak úgy viselkedünk most, mint a kamaszok a suliban, amikor…

És megint nevetett. Azt akarta, hogy fejezzem be a mondatot, felemelte a szemöldökét kérdően.

Tényleg jó illata volt, és igazság szerint fogalmam sincs, hogy miért dicsértem meg, hülyén éreztem magam miatta. Lehajtottam a fejem inkább, és sóhajtottam. Gondoltam eszek, még mielőtt rám olvadna a fagylalt, és ragadna a kezem.

– Damien…

Óvatosan tekintettem rá, mert túl lágy és kedves hangon szólított meg, és ettől az izgatottság még jobban izzasztott, közben a szívverésem az egekig nőtt. Nem tagadom, kellemes volt. Imádtam izgatottnak lenni Savannah közelében, még akkor is, ha nem szerettem volna tudomást venni róla.

– Azt hiszem, hogy ugyanarra gondolunk – megköszörültem a torkom, és gyorsan megettem az édességet, a tölcsér maradt, amit kidobtam a mellettem lévő kukába.

Akkor jöttem rá, akkor világosodott ki az agyam, hogy rossz helyen vagyok. Mit keresek itt? Lehajoltam, összekulcsoltam az ujjaim, és a földet bámultam.

– Én arra gondolok, hogy furcsa ez a helyzet – mondta Savannah. – Mesélhetsz arról, hogy mi bánt, egész nyugodtan. Nem foglak kigúnyolni, és bár tudom, hogy nem ismersz, szívesen meghallgatlak, és megtartom a titkaid. Ugyanabban a cipőben járunk.

– Az a helyzet, hogy valóban nem ismerlek, azonban szívesen megismernélek.

Ezt csend követte. Idegesítő, félelmekkel teli csend, amikor arra vágytam, hadd fussak el! Minek jártam volna körül ezer egyéb szóval azt, hogy mit szeretnék? Hisz, én hívtam fel, én akartam találkozni vele, én akarok tőle valamit, és már kamasz se voltam. Senkinek se kellett a számba rágnia, mit kezdjek az érzéseimmel, mert annyira már ismertem magam, ha nem engedek nekik, annak rettenetes vége lesz. Tudtam azt is a lelkem mélyén, egy olyan mélyén, amit rejtegettem, hogy ha nem teszem meg, amire szükségem van, akkor befordulok, halálvágyam lesz, piálok és lecsúszok az életről.

– Tetszek neked? – kérdezte halkan.

– Igen.

Meg aztán, ért már annyi trauma, hogy több kellemetlenségre nem volt szükségem. Minek nyomjam el, amit érzek? Minek kínozzam ilyesmivel a lelkem? Nyilván, lett volna rá nyomós okom. Jake. De gyógyulnom kellett, és aznap a könnyebb útra léptem. Vettem egy óriási levegőt gondolatban, mert már nem féltem. És ha visszautasít ez a nő? Több pofont úgyse kaphatok! Hiszen meg se érezném. Csupa heg voltam, és újabbak nem fértek el rajtam.

Savannah közelebb csúszott hozzám. Kiegyenesedtem, és hátradőltem, felmelegedett a pad fából készült támlája a naptól, hozzáért az egyik karom, rosszulesett, de moccanni se mertem. Savannah arcáról eltűnt a mosoly, valahogy máshogy nézett: mélyen bele a szemembe.

– Tetszel – mondta, és oda se pillantott, csak átnyúlt előttem, majd kidobta a fagyit.

– Ez pocséklás – céloztam az előbbi mozdulatára.

– De még van a szádon.

– Ó, igen? – felrántottam az egyik szemöldököm, és ezúttal én mosolyodtam el.

Hagytam, hogy sokkal közelebb jöjjön, és az egész testem szinte beleremegett. Finom parfümös illata volt, a hajának másfajta, inkább balzsamos. Láttam, hogy leereszkedik a szemhéja, és én is lehunytam a szemem.

Olyan volt, mintha megbabonáztak volna. Kicsi és puha volt az ajka. Nagyon puha. Nem éreztem ilyet azelőtt soha. És nem bírtam betelni vele. Egyszerűen nem.

ROSSZ FIÚ

Jacob

Munka után taxit hívtam. Senki sem ért rá arra, hogy hazavigyen. A taxisok közül is ismertem már párat, ezért lazán beszélgettem, pont mint idefelé, csak ezúttal arról, hogy melyek a legjobb éttermek a környéken. Az öreg sofőrt kevertem egy másikkal, ezért a neve nem ugrott be. Rendes volt velem, a házunk előtt kivette a székem a csomagtartóból, kinyitotta nekem a kocsi ajtaját még mielőtt megmozdíthattam volna a belső fogantyút. A székem készen állt, ezért átültem, megköszöntem a fuvart, és adtam bőséges borravalót.

A betonon hamar eljutottam a bejárati ajtóig. Az előtérben az addig ölemben tartott táskámat a fogas alá dobtam a földre. Megint nagy volt a csend, akárcsak tegnap, azt követően, hogy hazaértem az ebédről este. Nem volt kedvem hamarabb jönni, és anyával meg Larryvel jót dumáltunk. Amikor megérkeztem, Damient sehol se találtam, aztán benéztem a szobájába, és ott aludt a kanapén kicsit sörszagúan. Ez meg se lepett, de egy dolog igen. Megborotválkozott.

Vállat rántottam, és arra gondoltam, hogy biztos megint a díványon horkol. Az idő délután kettő körül járt, és semmi se zárta ki, hogy ittasan találjam. Neki nem számított, hogy nappal van. Az üzenete a hűtőn maradt, amit tulajdonképpen feleslegesen hagyott, ezért levettem végre, és kidobtam a kukába. Nem csak azért volt felesleges, mert később érkeztem meg nála. Azért is, mert biztosan tudtam, hogy nem Eddie-nél járt. És hogy honnan? Valami csillogott az ajkán. Feltűnt délelőtt, hogy Savannah tartós sminket használ. Nem sokat, de minőségit, amit első munkanapját megelőzően a pasim szájára kent valahogy. Meg a nyakára. Kurva!

Azzal becsaptam a hűtő ajtaját baromi hangosan, és az ásványvizet, amiből ittam, a kezemben tartottam, kis híján összeroppantottam a félig üres flakont a tenyerem szorításával. Leraktam a pultra. Rohadjatok meg!

Felnéztem a felső szekrényekre, és csordultig töltött az indulat. Utáltam magam, amiért az érzéseim ingadoznak, és délelőtt még elnéztem azt a szájfényt, később meg az ellopott képet. Ám akkor fordult a kocka, és tele lettem gyűlölettel.

Régen csináltam egy eszközt arra az esetre, ha le akarom ellenőrizni, hogy mennyi pia van készleten. Az egyik szekrény és a fal közötti keskeny résben rejtegettem. Tulajdonképpen egy festéshez használt bot volt, amit ki tudtam húzni elég hosszúra, a végére erősített kampóval pedig arrébb lehetett tolni a müzlis dobozokat, sőt levehettem, ha úgy tetszett. Akkor csak balra tologattam mindet, és megtaláltam, amit kerestem. Tömény alkohol kellő mennyiségben ahhoz, hogy valaki ájulásig vedeljen. Egyáltalán, hogy bírja meginni ezeket ilyen melegen? Vagy előtte beteszi a hűtőbe?

Morogtam egyet, megfájdult a karom a kémkedéstől, és látva, hogy az üvegek félig sincsenek tele, a harag úgy cikázott a véremben, hogy megtöltötte erővel az izmaimat. Ölni lettem volna képes. Egy üveg még bontatlan volt, és beugrott, hogy ezt hamarosan kinyitja.

Az agyamat elködösítette a düh, erre amilyen gyorsasággal telt tőlem, lelöktem az egyik üveget, ami a mosogató széléhez ütközött, és hangos csörömpöléssel tört darabokra. Ahogy a vodka orrfacsaró szúrós szaga a tüdőmbe került a lélegzettel, kijött belőlem az állat, és lelöktem még egy és még egy üveget, majd az összeset. Széttörtek a földön, amelyik meg nem, azt nyögések közepette és haragtól fűtötten darabokra vertem a bottal. Olyan bűz terjengett, mint egy szeszfőzdében.

Kimerülten ziháltam, meredten nézve az összefolyt átlátszó és barna folyadékokat, amikor a tekintetem hirtelen jobbra kaptam.

– Mi ez a zaj? – Damien a boltív keretéhez dőlt kócosan, néha szuszogva, aztán majdnem fújtatva szedte a levegőt, ködös pillantással fürkészett. Kibaszottul részeg volt. – Összetörted?

Nem számítottam rá, ezért összevont szemöldökeim megremegtek, a botot meg a földre dobtam, ami arrébb is gurult, ahogy megmozdultam a székkel Damien felé, és nekiütköztem a nagy kerékkel.

– Utálom, hogy iszol – mondtam.

– Te barom! – közelebb jött, világosbarna, piros erekkel hálózott szemében lángolt a gyűlölet. Hullámos haja izzadtan tapadt a homlokára, és sima, vékony arca kivörösödött.

Leszegtem a fejem, és azt feleltem:

– Ne kiabálj velem!

– Mit képzelsz magadról, te szerencsétlen!

Sóhajtottam, és kutatni kezdtem a tekintetemmel az utat, amerre kikerülhetem. Teljesen megölte őt a pia. Ilyenkor rá se ismertem, illetve nem ismertem volna, ha az elmúlt egy évben nem mutatja meg annyiszor ezt az oldalát. Alig állt a lábán, dülöngélt ide-oda, a szavai meg akadoztak, hebegett.

– Te…te…

Nagyon közel volt hozzám, és egy pillanatra azt hittem, hogy rám fog esni, mert nemsokára elengedi a bokája, a zoknija talán csúszott. Kigombolt inge alatt verejtéktől fénylett a mellkasa, savanyú szag terjengett körülötte. Így is csókolnád őt, Savannah?

– Feküdj le Damien! Pihenj! – kértem, miközben már nem haragudtam, helyette arra koncentráltam, hogy minél hamarabb elhagyjam a helyiséget. A nyakamon éreztem a vérem megnövekedett sebességgel való áramlását, csak úgy lüktetett az egyik ér. Elvándorolt belőlem a harag, más vette át a szerepét.

Háttal Damiennek, a folyosó irányába haladva lassan, olyan érzésem támadt, mintha egy kísértet leselkedne rám. Hallottam, ahogy Damien motyog, és amint határozottabban tekertem a karikát, sikerült elüvöltenie, amire addig nem volt képes:

– Azt hiszed, hogy mindent megtehetsz, csak mert nyomorék vagy?!

Ez nem Damien. Ezerszer ismételtem el gondolatban, de nem hittem el a tizedik alkalom után. Megfordultam:

– Fogd be, és takarodj aludni!

Pislogni se mertem, és a csuklóm nem moccant, közben éreztem a zsigereimben valami rosszat; a hasam érző részébe szökött a lüktetés. Hányinger tört rám. Eszembe jutottak Murphy szavai…nem a világegyetemről…rólam, meg arról, hogy félnem kellene. És azt hiszem, akkor féltem.

Damien tett felém egy határozott lépést, csoda, hogy sikerrel, bár a célja lehet erőt adott neki. Felfelé néztem, dühös tekintetére, úgy markoltam a fém hajtókarikát, hogy sajogni kezdett a tenyerem.

Beterített az árnyéka. Megragadta a vállam.

*

Sohase bántott volna korábban. Sőt! Legalább olyan fontos része voltam az életének, mint Grace.

A balesetemet követően körülbelül fél év múlva már a legtöbb ismerősöm tudta, hogy beteg lettem, kivéve egyet. Brian folyton üzeneteket küldött, hónapokon át zaklatott, amiért semmit sem sejtett rólam. Nem akartam beszélni vele, de a századik nem fogadott hívásnál kellemetlenül éreztem magam. Attól tartottam, hogy majd eljön hozzánk, főleg, mert kitöröltem őt az ismerőseim közül az összes közösségi oldalon, a Youtube-csatornámról szerencsére nem értesült. Annyira nem volt merész, hogy megkeresse a barátaimat, akikkel egyszer sem találkozott, ám a lakcímemet korábban elárultam neki, járt is nálunk. Nehezen vette a lapot, miszerint kerülöm. Amióta összefutottunk a gyorsétteremben, ahol diákként dolgoztam, odavolt értem. Az érzést nem nevezném kölcsönösnek, de azért vonzó srácnak láttam.

Egyik reggel a teraszon ültem, és olvasgattam az aggódó üzeneteit, meg néztem a könnyeket hullajtó emojikat, és rájöttem, hogy jobb lesz, ha megmutatom, mi a helyzet. Ezzel talán elérhetem, hogy leszálljon rólam. Szégyenkeztem volna előtte, viszont be kellett ismernem, hogy semmi sincs ingyen. Valamit valamiért.

Akkor még csak tizenkilenc voltam, és az első tetkómat Murphy felvarrta egy hónappal később, hogy rászántam magam a Brian előtt való kitárulkozásra. Annak a napnak a dátumát, amikor felébresztettek az altatásból a műtétem után.

Még mindenki aludt, az élen Damiennel, aki gyakran hajnalig énekelt a Murphy apja vezette bárban, nem mellesleg épp érettségire készült, közben Grace-t is látogatta heti két alkalommal. Nem értettem, hogy bírja ezt művelni. Nem csoda, hogy ha tehette délig pihent.

Hatalmas levegővétellel szívtam tele a tüdőmet, és bizonytalanul hozzáértem a számhoz a kijelzőn, alig tapintottam meg. A fülemhez raktam a mobilt, és közben reménykedtem, hogy Brian nem veszi fel, mert nincs ébren. Kilenc múlt nem sokkal, az előbb pont megpillantottam az időt véletlenül.

Egyelőre vártam, kopogtattam az ujjam hegyével a karfát.

– Szia, Jake!

Felkaptam a tekintetem, és egy percig szótlanul figyeltem a fényes füves udvart az árnyékból. Tudtam, hogy nemsokára ide is elér a nyár, és fullasztó lesz. Pedig azért ültem ott reggelente, hogy kiszellőztessem a fejem.

– Itt vagy? – kérdezte Brian.

– Igen – sóhajtottam halkan. Átkoztam magam, amiért nem terveztem el, hogy mit fogok mondani, habár sejtettem, a rengeteg agyalás csak meghátrálásra késztetne. – Beszélnem kell veled.

– Rajta!

– Személyesen. Ma gyere el hozzánk, ha ráérsz.

– Elkészülök, és ott leszek. De miről van szó?

– Kizárólag személyesen árulhatom el.

– Oké. Akkor hamarosan találkozunk.

Elköszöntem tőle, majd az ölembe tettem a mobilt, és addig relaxáltam lehunyt szemmel, amíg lépteket nem hallottam. Az üvegajtó felé fordultam a székkel, és észrevettem Damient.

Tizennyolc évesen nagyon sovány volt, és a szeplők élénkebben látszódtak az orrán és az arca két oldalán. Tetszett ahogy a haját hordta: hátul felnyírva, fent és elöl hosszabbra hagyva, barna hullámok kanyarodtak a homlokára.

Hangosan ásított, aztán gyűrött pólóban meg rövidnadrágban leült a fonott karosszékbe. De előtte odahajolt hozzám, és megcsókolt.

Elmosolyodtam, mert aranyosnak találtam, ha fáradt. Alig bírta kinyitni a szemét, és megdörzsölte párszor. A kisugárzása egy magasabb termetű kiskamaszra emlékeztetett. Úgy festett, mint egy gyerek. Képtelenség elfelejteni. Egy angyal sem tündökölt volna szebben előttem, és talán ezért rajongtam érte. Tökéletes apa volt, dolgozott, tanult, közben nem hanyagolt el engem. Büszkébb nem lehettem volna rá.

– Mi a baj? – nyújtotta a kezét, és én gyengéden megfogtam. – Bánt valami?

– Felhívtam Briant.

– Hm...

Bólogatott, közben a kézfejemet simogatta. Egy darabig a földet nézte, biztosan azon tűnődött, hogy mit feleljen.

– Zaklat engem – magyaráztam. – Abban bízok, ha meglát, akkor abbahagyja.

– Találkoztok? – Damien összeráncolta a homlokát, és egész ébernek tűnt hirtelen.

– Nemsokára idejön.

– De nekem mennem kell Grace-hez.

– Nem tudtam.

– Tegnap elfelejtettem elmondani, és későn értem haza este.

– Mindenképp beszélni akarok vele.

Damien ismét a földre nézett, mialatt az ajkához húzta a kezem, és egy csókot adott rá.

– Nem örülök, hogy kettesben lesztek – mondta.

– Ne félts!

Elengedtem Damient, és végigvezettem a nagyujjamat lágyan járomcsontja épphogy kidomborodó ívén, erre rám pillantott.

– Szeretlek téged – mosolyogtam rá.

– Én is téged.

Nem értettem, hogy miért aggódik, hisz senkinek se kellettem volna. Azért jólesett, hogy féltékeny. Gyakran féltettem őt, és jogosan. Gyönyörűen énekelt esténként egy olyan helyen, ahol nők és férfiak szórakoztak, és már akkor tisztában voltam azzal, mennyire vonzó másoknak. Leginkább férfiaktól óvtam volna, ha módomban áll, akár egy testőr. Ártatlannak, érintetlennek tűnt, a bőre selymes, illatos. Amiket imádtam benne, azt idegenek is imádták volna. Én az ellentéte voltam: a közel két év alatt, amióta együtt jártunk, rengeteget változtam (a sérülésemet nem véve figyelembe). Elkezdett kiszélesedni a vállam, a járomcsontom élesebb vonallá vált, és ha nem borotválkoztam erős, fekete borostám nőtt. Az alkaromon kitüremkedett egy-két vastag ér.

Hamarosan egyedül maradtam. A szüleink dolgoztak. Utáltam a csendet, és bár tudtam, hogy Damien aggódik, várni kezdtem Briant. Fogalmam se volt arról, hogy mikor érkezik meg, és izgultam. Gondoltam, hogy elütöm az időt, ahhoz jól értettem, mivel az életem kilencven százalékát a négy fal között töltöttem.

Egy ajtó vezetett a házból a garázsba, ami mögött a három fokból álló lépcsőt apám kiöntötte betonnal, hogy egy nem túl meredek lejtő keletkezzen, amin legurulhatok a székkel. Szerelt mellé egy kapaszkodót, amiért először morogtam, de végül hasznát vettem. Utáltam, amikor az otthonunk egyik miattam átalakított pontjához értem (a fürdőszobát említeni sem érdemes), ám erről nem beszéltem. Titkoltam, hogy bosszantanak a korlátok és a középtájra tett villanykapcsolók a falon. És ennél sokkal idegesítőbb dolgokra is legyintettem, melyekre nem lett volna szabad.

Nem szívesen vallunk be magunknak olyasmit, ami fáj, hisz senkinek sincs kedve depresszióba esni. De azért néha nem árt őszintének lenni, és ez gyakran a tükörbe nézve a legnehezebb.

Leonard lejjebb rakta a kosárpalánkot nekem odakint. Egyszer se jutott eszembe addig, ám abban bíztam, ha csinálok valami újat, kicsit oldódik bennem az izgatottság. Megint használtam apám korlátját, és legördítettem a székem a lejtőn, a család többi tagja gond nélkül átlépte, de engem egy pár centis akadály, akár egy küszöb vagy útpadka is hátráltatott a haladásban.

A garázst ezernyi lom; dobozok, szerszámok tették zsúfolttá. A labdát keresve arrébb dobáltam néhány cuccot, majd megemeltem az egyik dobozt, és csörgő zajjal a földre hullott sok-sok apró színes építőkocka.

– Szuper!

A játékok az enyémek voltak kiskoromban, és elhoztuk a többi holminkkal együtt a korábbi otthonunkból a szüleim válása után. Ott szintén a garázsban tartottuk őket, és ezen a helyen ugyanúgy itt porosodtak.

Lassan elment a kedvem a kosarazástól, amikor szétnéztem, és észrevettem valamit. Egy szürke pokróccal letakart tárgyat. Kiegyenesedtem, és erősen megmarkoltam a hajtókarikát, lenyeltem egy keserű gombócot a torkomból. Úgy lélegeztem, hogy végül hanggá vált, morogtam. Ellöktem még néhány dobozt, hogy utat csináljak felé. Azon agyaltam, amíg odaértem, hogy miért van itt. Miért nem tüntette el valaki? Esetleg a padlásra. Lehet, hogy nem volt rá ideje senkinek.

Egy karnyújtásnyira állt a falhoz dőltve, megragadtam a pokrócot, és egy gyors mozdulattal lehúztam. A felszálló portól köhögés tört rám.

Akkor jöttem rá, hogy nem voltam túl őszinte magammal. Az egyetlen, ami önbizalmat adott, bár csupán halvány utánzata lehetett a valódi magabiztosságnak, az volt, hogy szembeszálltam a vízzel. Aztán azt hittem, hogy legyőzhetetlen vagyok, azonban egyetlen pillanat elég volt ahhoz, hogy átértékelődjön bennem minden.

Könnyek gyűltek a szemembe, és összeszorítottam az ajkam, különben üvöltök. A könnyek az államra csorogtak, de amint végre mozdult a kezem azonnal le is töröltem. A kísértet, az a gonosz lény, ami mellettem volt a kórházban, és elárasztott engem a sötétségével, újra a nyakam köré fonta jéghideg karmait, fojtogatott és fojtogatott, sem a torkomon, sem az orromon nem jutott be levegő. Közben az emlékeim, a gondolataim a szellem ködébe borultak, szavai felébredtek a fejemben: szerencsétlen vagy. És képeket mutogatott, melyeken tekerem a pedálokat, és Jacob vagyok, igazán Jacob. Megremegett a karom, és az ujjaimat a székem karfájának végére zártam, a körmeim belemélyedtek.

Csend vett körül, fullasztó magány, ahol a folyton kicsorduló könnyeim zihálásra késztettek, kapkodtam az élet után, mert a karmok fájdalmasan martak belém, és csak lestem azt az átkozott biciklit.

– Jakey...

Azonnal megfordultam, és kicsit megijedve, de pont ennyire meglepetten vettem észre Damient.

– Bocs a bicikliért! Már szóltam anyukádnak, hogy dugjuk el előled – magyarázkodott, és két lépés múlva már féltérdre ereszkedett előttem. – Úgy sajnálom! – ezúttal megfogta mindkét kezem.

– Kosárlabdát kerestem. Miért jöttél haza?

– Rossz érzésem támadt.

Damien az ölembe hajolt, és puha ajkával csókolgatta a tenyerem. Úgy meghatott, hogy a következő pislogásnál még egy könnycsepp folyt le az államig.

– Azt hittem, hogy szembenéztél ezzel – sóhajtotta. – Egyszer azt mondtad, hogy nem érdekel a bicikli.

– Hazudtam. Nem csupán nektek, magamnak is. Feldobott, hogy nem félek a víztől, ennyi. Semmi több.

– Ne aggódj! Én itt vagyok neked. Örökké itt leszek.

*

Örökké... Ezt a szót ezerszer elismételtük. És valóban. Ott volt nekem folyton, még távolról is, amikor egyetemre járt. Gyakran telefonált anyámmal, és néha kihallgattam a beszélgetéseiket. Aggódtak értem, Damien pedig igyekezett arra ösztönözöni anyát, hogy figyeljen rám. Nem értettem, hogy miért fontos annyira figyelni engem. Persze azért, amit kiváltott belőlem a biciklim látványa. Hosszú időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy a régi életem emlékei ne zaklassanak fel, vagy csupán sikerüljön eltekintenem attól, ha megtörténik. Bemagyaráztam magamnak, pont mint a magabiztosságot, hogy nem hiszek a gyógyulásomban. Igazság szerint sose adtam fel, nem véletlen, hogy betartottam az összes orvosi előírást és kezelést. Könnyebbé váltak a napok, ha azt hazudtam: nem akarok felállni a kerekesszékből, mert úgyse lehet. De a lelkem mélyén bíztam abban, hogy egyszer még érezhetem a lábammal az óceán jéghideg vizét, vagy a langyos homok érintését a parton sétálva a kedvenc helyemen.

Egy évvel azelőtt látogattam meg utoljára azt a partszakaszt, hogy elvesztettük Grace-t. A homokban nem mozgott a székem kereke, és Damien kivett engem belőle, odavitt az ölébe, leültetett a földre, én pedig figyeltem a horizontot boldogan, és hallgattam a hullámok néha csobogónak ható hangját. Damien segített visszaülnöm a székbe, amit mellettem nyitott szét, és ezután a lányával homokvárat épített távolabb. Elmerültem a festői látványban; a víz visszatükrözte az ég kék színét, és a napfényt, ami fehéren csillogott a tajték tetején. Kedvesen, szinte átölelve engem terült el a lelkemen a nosztalgia: eszembe jutott a tizenhét éves fiú, aki törött karral költözött hozzánk sok éve, még abba a házba, ahol születésem óta éltem a válásig, majd a nyári szünet összes emléke lassan a felszínre tört bennem, egészen addig, amíg Damien bele nem esett a vízbe, amíg utána nem ugrottam, és aztán sötétség.

Megragadtam Damien két csuklóját határozottan, az arcomon feszültek az izmok, és összeszorítottam a fogaim, a testem érző részén átfutott a félelem egy hőhullám formájában.

– Bántani akarsz? – kérdeztem tőle.

Damien szemében továbbra is harag cikázott, rám fújta savanyú leheletét úgy zihált. Ilyen közelről lehetett igazán látni a kék scleráját, ami serdülőkorában élénkebben mutatta, hogy beteg. Ahogy meredten figyeltem, bevillant első találkozásunk pillanata; a fiú kedves mosolya, és az a boldog hang, amin köszönt. Ugyanazt a tekintetet lestem, azonban a kellemes meglepetés helyett rettegéssel telve. Hogy jutottunk el idáig?

– Komolyan bántanál? – kérdeztem megint. – Ne csináld, könyörgöm! Beteg vagyok. Térj észhez!

Olyan erős marokkal fogta a vállamat, hogy megfájdult a csontom. Nem érdekelt, hogy milyen szavakat vágott hozzám, többször lenyeltem már a „béna vagy” és a „nyomorék” kifejezéseket. Egy teljesen másik ember lett belőle, ha ivott.

Damien felnyögött és reszketett, nehezen állt meg, de muszáj volt tennem valamit, hogy elengedjen. Le szerettem volna fektetni, hogy kipihenje az alkoholt, aztán újra beszélni vele erről. Löktem rajta egy kicsit, és utána csak figyelni tudtam az eseményeket, de esküszöm mindenre, ami szent, hogy nem szándékosan csináltam.

Lehet, hogy túl nagyot taszítottam rajta, mert elveszítette az egyensúlyát, bár a részegség is elősegítette a dolgokat. Megcsúszott, én meg utánakaptam, ám a széktől nem lehettem elég gyors. Ha jobban igyekszem, akkor én esek előre, főleg, hogy az utcán használt széknek nem volt se kartámasza, se háttámlája, csupán a derekamat fogta stabilan. És épp be se voltam kötve, mert gondoltam, hogy a házunkig tekerve nem lesz bajom.

Damien egyszerűen nekivágódott az étkezőasztalnak, hozzácsapta az alkarját. Számtalanszor kijelentette a közelmúltban, hogy milyen rég fordult elő...

Leült a földre, egy hangot se adott ki, mintha lesokkolta volna az egész. Továbbra is zihált, egy-két percig a középen meghajlott alkarjára nézve, a bőr gyorsan lilulni kezdett a csonttörést jelezve. Felemelte a tekintetét, és megnyugodva könyveltem el, hogy végre nem mered rám gyűlölettel. Inkább ijedten bámult. Ekkor kitört belőlem a nevetés, és nem zavart, ha megsértem. Annyit mondtam keserédes mosollyal:

– Kórház.

– De…de…

– Be vagy baszva, igen. Ám el kell látni téged. Nem mellesleg el van deformálódva a csont. Nem egyszer törted el kamaszkorodban pont azt a karod.

– De…de… – ismételte meg, és közben az asztal lábához dőlt.

– Nyugi, nem csak neked van dokid. Az enyémhez megyünk, adj egy percet! Egyébként örülök, hogy végre megborotválkoztál, jobban áll, mint az igénytelen borosta – bólintottam, és elindultam a telefonomért, ami a táskámban maradt.

LELEPLEZVE

Este fél nyolcig aludtam. Kinyitottam a szemem, és a hálószoba balról-jobbra mozgott, mintha egy hajókabinban lennék. Felültem, és azzal a lendülettel kitört belőlem egy igen jelentős adag hányás. Annyira hangosan öklendeztem, hogy Jake bejött az ajtón.

– Kurva életbe! – kiabálta. – Nemrég sikáltam fel a konyhát.

Ránéztem, de ő is dülöngélt. Vagy nem, csak nekem.

– Szétszakad a fejem – motyogtam.

– Nyiss már ablakot legalább, hogy a szag kimenjen!

Igaza volt, mert a földön elterülő vörös hányásom úgy bűzlött, hogy megint felugrott egy böfögés a gyomromból. A legrosszabb, hogy pont mellettem volt egy felmosóvödör. Egy centivel kellett volna arrébb rókáznom. Az ablak felé fordultam nem kellemes szédülés közepette, és amikor nyúltam a kilincs felé észrevettem… Baromi nehéz volt a karom. Erre Jake kiröhögött.

– Gondolom, nem emlékszel – célozgatott. – Erőltesd meg az agyad!

Kinyitotta az ablakot, pedig neki jobban kellett nyújtózkodnia.

– Halvány emlékképeim vannak – magyaráztam, és vettem néhány mélyebb levegőt, de aztán visszadőltem a párnára.

– Ezt nem takarítom fel – mutatott a hányásra. – Ha jobban lettél, akkor csináld meg!

– Gipsz van a karomon.

– Én meg nyomorék vagyok, ahogy említetted.

– Bazdmeg! – lehunytam a szemem, és hangosan morogtam elterülve az ágyon, mint egy élőhalott. Moccanni se bírtam.

– Összetalálkoztál az asztallal, de őszintén megvallva, bárki eltörte volna a karját egy ilyen szerencsétlen eséstől. Biztos, hogy továbbra is vedelni akarsz?

– Ne haragudj… – sóhajtottam rekedten, és minden egyes pislogásnál kicsordultak a könnyeim. Sosem voltam ilyen szarul.

– Egyébként egy telefonszám folyamatosan zaklat téged – azzal odadobta az éjjeliszekrényen lévő mobilomat. A hasamhoz ütközött, mire újra felszisszentem, mintha Jacob kést döfött volna belém. Veszettül mart a gyomrom.

– Ki az?

– Fogalmam sincs. Hívd vissza! Én vacsorázni megyek Mike-kal.

– Vacsora? – emeltem meg a fejem, de hunyorogva tudtam nézni csak, Jacob alakja pedig elmosódott előttem.

– Na, szia!

És magamra hagyott.

Az egyetlen dolog, ami segített rajtam, a légkondi volt. Ó, istenem! Bele se mertem gondolni abba, hogy vajon mennyi marhaságot hordtam össze Jacobnak. Megint nyomoréknak neveztem. Rohadjak meg!

Megfogtam a telefont működő kezemmel, a másikon a gézzel borított hófehér gipsz a kézfejemre hajlott, az ujjaim semmilyen teljesítményt se tudtak nyújtani. Ismertem a számot, és a nevet pedig egy „S” helyettesítette. Annyira rettenetes állapot kínzott; szédülés, émelygés, végtagfájdalom, hogy nem érdekelt, mit szeretne tőlem. Csupán az érdekelt, hogy végre ne mozogjon körülöttem az az átkozott helyiség, ahol szuszogva, majd zihálva igyekeztem leküzdeni a rosszullétet, közben meg úgy izzadtam, akár a strandon a negyvenakárhány fokos hőségben a homokban fekve. Ráböktem a számra, és a fülemhez tettem a mobilt. Mire felvette, kis híján visszazuhantam az alvásba, a szemhéjam elnehezült, a szemgolyóm kiszáradt alatta, szúrt, akárcsak akkor, ha befordul egy szempilla. Megrohamozott néhány alvás előtti gondolat: a mennyezetre nézve a halvány árnyékokat felhőknek képzeltem, a felhőről meg eszembe jutott a léggömb, és az, hogy annak milyen király élete van, mert lebeg.

– Damien, találkoznunk kell. Most!

– Nem vagyok olyan hangulatban – mondtam, és akkor döbbentem rá, hogy mennyire mély a hangom.

– Magasról teszek rá, hogy részeg vagy-e.

Te jó ég! Vele is barom módjára viselkedtem, ezért ennyire ideges rám? Kiszelektálta volna az agyam az emlékeim közül, hogy korábban felhívtam?

– Bocs, de tényleg fontos – magyarázta már nyugodtabban.

– Honnan tudod, hogy ittam? – puhatolóztam.

– Hallom.

– Ja.

– Egyedül vagy?

– Pár perc múlva igen.

– Akkor megyek!

– Ne…

Letette. Kétségbeestem. Fel se tűnt, hogy azt kérdezi, egyedül vagyok-e.

Félórát haldokoltam még, amikor meghallottam Mike autójának zúgását kintről. Jake távozott. Olyan másnapos (sőt, aznapos) voltam, hogy eszembe se jutott, mi lesz akkor, ha Savannah úgy ér ide, hogy Jacob még itthon van. Nehezen feltápászkodtam, kitámolyogtam a fürdőbe, ahonnét hoztam egy felmosót, közben testszag követett. Hamar rájöttem, hogy víz szintén szükséges, ezért felvettem a földről az üres vödröt. Csigalassú mozdulatokkal mostam fel, főleg, hogy a gipsztől használhatatlan lett az egyik kezem. Az érzés eltöltött egy kis nosztalgiával, nagyon rég volt rajtam gipsz. Erre nevetésben törtem ki, úgy röfögtem, mint aki a zártosztályon van (találkoztam elég őrülttel rezidensként), és ebből nyilvánvalóvá vált, hogy részeg vagyok. Erre megszólalt a csengő.

Kibattyogtam a bejárati ajtóig, és kinyitottam, az addig tartó sétától teljesen kifulladtam, a lélegzetvételeim úgy felgyorsultak, mintha egy perce futottam volna körbe a házat.

– Úúú… – fintorodott el Savannah. – Bűzlesz.

– Így már nem csókolsz meg, igaz?

Értetlen arcot vágott, összeráncolta a homlokát és hebegve kereste a szavakat. Haragosnak láttam. Nem ismersz. Mi jogon haragszol? Erre kivett a zsebéből valamit, először azt hittem, hogy egy darab papír, és azt válaszolta:

– Nem szeretnélek megcsókolni többé.

– Honnan szerezted ezt a fotót? – szinte rámordultam.

– A főnököm irodájából.

– A rohadt élet! Gyere!

Savannah követett engem a nappaliba, ahol a konyhablokk felől tisztítószer szúrós szaga áradt. A nő tüsszentett tőle, de nem volt erőm azt mondani, hogy egészségedre.

– Na, rajta! – biccentettem, és ismét szédültem, ám ezúttal az idegességtől.

– Említettem, hogy szereztem munkát, ugye? Hát, úgy vélem, hogy a panziótokban dolgozom, ahogy a mellékelt – elvigyorodott – elég aranyos kis ábra mutatja. – Megint felemelte a fotót, aztán komolyra váltotta a szót: – Te meleg vagy?

– Nem. Biszexuális vagyok.

– Szóval, meleg vagy.

– Mindegy – dünnyögtem a földre hajtott tekintettel.

– Nem ez a bajom. Hanem az, hogy ismerkedni szeretnél, miközben párod van.

Felnyögtem, lerogytam az egyik székre, és ekkor beugrott az emlék, hogy pont ott ültem törött karral az asztal lábánál. Persze Savannah-nak fel se tűnt a gipszem. Miért érdekelte volna? Épp egy szemétláda alkoholistának gondolt.

– Figyelj, Damien! – kezdte kedvesebb hangvételben. – Illő lezárni az előző kapcsolatodat, mielőtt másikat keresel. Ha meg csak dugni akarsz, akkor felejts el engem!

– Csak dugni akartam, ha jobban belemélyedek a témába.

Erre az addig mosolygós és édes nő úgy meredt rám, mintha ketté szeretne vágni a pillantásával.

– Te általában ilyen bunkón viselkedsz? Eddig adtad nekem a szépet?

– Nem adtam én semmit! – hátradőltem, és végigsimítottam a hajamon. – Azt se tudtam, hogy mit csinálok. Boldogságra vágytam, mert meghalt a lányom, ennyi.

Az ital tett őszintévé, de végülis semmi rosszat se jelentett. Legalább megnyíltam.

– Értem. Kérdezhetek valamit?

Bólintottam, mire Savannah elém rakta a képet az asztalra, és rámutatott Jake-re.

– Szereted ezt a pasit?

– Igen.

– Akkor szeresd! Tudom, hogy nagyon nehéz felállni a padlóról egy ekkora trauma után – mondta, és leült a másik székre. – De ne tedd tönkre az egész életed! A csók pedig meg se történt. Úgyse terveztél velem komolyan, és én se veled. Megtetszettél, megsajnáltalak, semmi több.

– Bevallom, miután először beszélgettünk, azt hittem, hogy szerelmes lettem, viszont zavart voltam. Az emberi lélek ilyen. Miközben a boldogság útját keresi, igyekszik kikerülni az akadályokat, és a legkönnyebben járható irány felé fordulni. Nyilván, a szerelem jó dolog, és a lélek, amit az agy szül, szívesen gyárt örömteli gondolatokat, hogy segítsen megfeledkeznünk a fájdalmainkról. Ezért hittem azt, hogy rám talált a szerelem. Vonzónak látlak, amiért szenvedek, és mi tagadás, ki is vagyok éhezve.

– Anyám… – csóválta a fejét Savannah. – Nem ismerek egy fickót sem, aki ennyire őszinte a nőkkel.

– Rengeteget ittam, majd elestem – emeltem fel a gipszet –, aludtam, hánytam. Ezek segítenek kijózanodni, viszont még egy nap kell, hogy teljesen kimenjen belőlem a pia hatása. Hoznál egy pohár vizet?

Savannah felrántotta a szemöldökét, és el is fintorodott megint.

– Könyörgöm – összetettem a két tenyerem, mintha imádkoznék. Zsibbadt a lábam, és olyan gyengének éreztem magam, mintha folyton homlokon vágna valaki egy jókora fadarabbal. Úgy lüktetett a fájdalom a koponyámon belül, akár egy légkalapács.

Savannah a pulthoz lépett, kinyitotta a felső szekrényt (ami már üres volt), és azt kérdezte:

– Hol tartjátok a poharakat?

– Lent.

– Ó, persze!

A fotót néztem, és mosolyra húzódott a szám, pedig nem terveztem el. Szerettem őt. De még hogy! És akkor jöttem rá, amikor őszinte mertem lenni a nővel, akit megpróbáltam felszedni, és aki addig biztosan engem fürkészett, amíg én Jake-et, mert halkan azt kérdezte:

– Miatta akartál leszokni az alkoholról?

– Tulajdonképpen igen. Azt mondta, hogy elhagy engem, ha iszok.

– Persze, hogy azt mondta – lerakta elém a poharat. – Nem fog elhagyni, csupán így ösztönöz. Szeret téged. Kétszer találkoztam vele, de annyit tudok, hogy rendes pasi. Igaz, rám kiabált az első napomon, hogy miért ácsorgok, helyette dolgozzak, de szerintem pont azért lett ideges, mert nálam volt a kép. Javasoltam neki, hogy cserélje le a keretet, eltört benne az üveg. Erre idegesen azt felelte, hogy dobjam ki a képet.

– Biztosan földhöz vágta, vagy ilyesmi. Jellemző rá, ha dühbe gurul, hogy összetör bármit. Fiatalabb korunkban akár engem is, ha felbosszantottam, bár sosem ütött meg. – Ittam néhány kortyot, és Savannah szemébe néztem. – De ez miért bizonyítja azt, hogy szeret?

– Nő vagyok, és amíg ti férfiak nem biztos, hogy észreveszitek az ember tekintetén, hangján, viselkedésén az érzelmeket, én igenis látom. Ő azért dühös, mert félt téged, és nem szeretne elveszíteni a pia miatt. Ez egy tipp, ám nem tartom butaságnak.

– Muszáj leszoknom.

– Jobban kell lenned. Járj el dr. Sudenlyhez.

– Nem lehet! – megragadtam Savannah csuklóját, és rámeredtem. – Kollégák vagyunk, szégyellem magam előtte. – Nem tudnál nekem te tanácsot adni?

– Tudok.

– Bőven elég, ha egy olyan ember meghallgat, aki ismeri az érzéseimet – elengedtem őt. – De csak akkor, ha téged nem zaklat fel.

– Nem hiszem, hogy felzaklat, szeretek segíteni másokon. Egyébként folytatom a terápiát.

– Mi legyen az első lépés?

– Tőlem kérdezed? Te vagy a lélekdoki.

– Amint észrevetted, nem vagyok normális.

Savannah sóhajtott, és hátradőlt, karba tett kézzel gondolkodott.

– Csinálj valamit, ami örömet okozott régen, hátha feldob, és eltereli a figyelmed.

– Jó. Aztán?

– Lassan haladjunk – mondta, és villantott végre egy bájos mosolyt, amivel megerősített abban, hogy nem utál.

– Oké.

Savannah egy bólintással nyugtázta a beszélgetést, aztán felállt.

– Itt hagyod nekem a képet, ugye? – kérdeztem.

– Természetesen. Nincs szükségem fotóra a főnökömről. Beteges lenne.

Vitatkozhattam volna arról, hogy mi a beteges, tegyük fel az, ahogy viselkedek, ám inkább elköszöntem Savannah-tól. Akkoriban egy szóval tudtam illetni saját magam, bár a hivatásomat tekintetbe véve nem túl helytálló kifejezés: hülye.

FÉLELEM

Jacob

Nem érdekelt, hogy Damien mit akar csinálni, azt sem bántam, ha reggelig alszik, legalább észhez tér. Eredetileg otthon töltöttem volna az estét, de szükségem volt pár kedves szóra, amiért lenyomorékozott az, akit szeretek. Ezért felhívtam Mike-ot miután feltakarítottam a piát a padlóról. Azért nem Murphytől kértem segítséget, mert biztos voltam abban, hogy ha megérkezik, Damiennek nem csupán a karja lesz eltörve.

Mike hamar megjött értem, és beszállva a kocsiba a bennem lévő feszültség fokozódott, mert épp arra készültem, hogy kibeszéljem. Próbáltam úgy tenni, mintha nem bántana a sértegetés, viszont mégis belém fúrt egy jókora tüskét. Idióta! Nem szándékosan gondoltam ezt Damienről, csupán beugrott, és minden bizonnyal a sértődöttség hozta létre. Meghaltam volna érte, és kis híján megtörtént tizennyolc éves koromban, ő meg...

Az agyamban egyre terebélyesedő haragot a csomagtartó lezáródó ajtajának hangos puffanása törte meg, és Mike beült a volán mögé. Egyetlen szót se bírtam kinyögni. A kellemetlen élmény már nagyon mélyre szúrta azt a tüskét, sejtettem, hogy a feldolgozása órákra, akár hetekre van tőlem. Úgy éreztem, mintha véreznék, és kétségbeesve, ökölbe szorult ujjakkal, meredten nézve az előttünk feltűnő házakat döbbentem rá, hogy a régről ismert „sötét hang” kezdi gyötrelmes suttogását. Igaza volt. Nyomorék vagy.

– Nem köszöntél – jegyezte meg Mike.

– Nem akarok vacsorázni, csak beszélni.

– Lehúzódjak? – kérdezte bizonytalanul.

– Igen.

Az autó lassan megállt, kikötöttem az övet, úgy rátapadt a mellkasomra, hogy azt hittem belém fojtja a levegőt. Egy darabig bámultam az épületeket, besütött rám a fény, alkonyodni készült. Az ölembe hajtva a tekintetem fák leveleinek szélben hajladozó árnyékát vettem észre rám vetülni.

Minden darabokra hullott körülöttem, és rettegtem, hogy végleg összetörök, ezúttal igazán. Kellett valaki, aki megakadályozza ezt és tanácsot ad.

– Félsz, Jacob? – sandított rám Mike.

– Nem erről van szó. Damien...

Akkorát dobbant a szívem, hogy a mozdulata ütésként hatott. Az emlékeim pedig, mint egy kíméletlen gyilkos, visszajátszották Damien gyűlölettől izzó szemét, azokat a kékfoltos szemeket, amiket első pillantása óta imádtam. A torkom annyira kiszáradt a tisztán hallható, gyors légzéstől, hogy köhögtem. Mike türelmesen megvárta, amíg kimondom, bár kicsit se könnyen:

– Bántani akart részegen.

– Jake...

– Mit csináljak? – néztem rá, az arcizmaim feszültek, a szám remegett.

– Költözz el! Tudom, hogy tragédia érte, és te mellette vagy, mert ez a helyes, de néha gondolj saját magadra!

– Amíg tehetem, addig vele szeretnék lenni.

– Tényleg nem árulod el neki? Lehet, hogy megváltoztatná.

– Fogalmam sincs, hogy mi lenne. – Elfordultam, és egy hangos sóhaj futott ki az ajkaim közül. – Megkedvelt egy nőt, és tegnap hazudott arról, hogy hol van.

– Micsoda? Nem lehet, hogy paranoiád van? Régen is azt hitted, hogy megcsal.

– Találkoztam a nővel. Felvettem dolgozni szobalánynak véletlenül. Baromi kicsi a világ.

– Ez durva – morogta Mike. – Mit fogsz tenni?

– Nekem az a lényeg, hogy Damien boldog legyen, és ha ehhez valaki más kell, nem pedig én, akkor elfogadom.

– Ezek után is ő a fontos.

– Ő.

– Jacob, nem kellene ezt csinálnod, főleg azelőtt, hogy új életet akarsz kezdeni. Szükséged lesz a lelkierődre.

– Az sem érdekel, ha belehalok. Az egész életem egy rakás szar. Tökmindegy, hogy megyek el innen. Rosszabb nem lehet. Most vigyél haza!

– Oké.

Visszakötöttem az övet, és amikor bekattant a helyére megszállt egy furcsa rossz érzés. Ismét félelem uralkodott el rajtam, és azt hittem, hogy otthonról hoztam, megmaradt bennem. De nem. Csak megéreztem, hogy az irány, amerre az akkor már piros fények között haladunk, nemcsak rossz, hanem a lehető legborzasztóbb. Megfogtam az ülés szélét, mintha tartanom kéne attól, hogy bármikor kieshetek a járműből. Épphogy megközelítettük a házunkat, azt mondtam:

– Állj! Ismerem azt a kocsit.

– Mi van?

– Ma ott volt a panziónál.

Mike megértette mi a helyzet, és úgy húzódott le, hogy egy három házzal odébb parkoló autó takarásában rejtőzködhessünk.

Az ajtóban állt. Távol volt, halvány, de felismertem.

– Az előbb... – suttogtam, és pislogni se mertem.

– Jacob...

– Az előbb jöttem el. Tíz perce…

– Egy kicsit régebben, körülbelül húsz perce, és lehet, hogy nem azért hívta ide – igyekezett megnyugtatni Mike, bár végül inkább elcsendesedett. Tudta, hogy hülyeséget beszél, még akkor is, ha az időt talán jól saccolta meg.

A számra nyomtam a tenyerem, mert egy üvöltés indult el egészen mélyről, és valahogy vissza kellett tartanom. Meredten figyeltem, ahogy Savannah Damien előtt áll, az agyamban meg száz lehetőség villant fel másodpercenként váltakozva, hogy vajon mit fognak csinálni, amíg nem vagyok otthon.

– Jake…

Szabad kezemmel ráütöttem Mike felkarjára, mert még mindig dermedten bámultam kettejüket, megszólalni képtelen voltam. Arra akartam célozni a furcsa mozdulattal, hogy fogja be.

– Menjünk oda, és szólj rá! – javasolta.

Csóváltam a fejem, és elengedtem a szám, egy nagyot nyelve vettem rá magam, hogy ne nézzem őket. Amint ismét felemeltem a tekintetem, az ajtó bezárult.

Közölni szerettem volna Mike-kal, hogy hová vigyen, viszont megnémultam a csalódástól. Pedig én alakítottam így, én mondtam azt Savannah-nak, hogy a kapcsolatunk Damiennel romokban hever, és nem szeretem. Miért nem védtem meg? Miért nem védem meg most? Miért nem bírok beszélni?

– Gyerünk a panzióba, rendben? De nálam is lehetsz.

– Panzió…

A Palm Beach-ig vezető úton a térdemen tartott, ökölbe szorult ujjaimat figyeltem. Engedtem, hogy rám szálljon az ijesztő és mindent elfedő fekete felhő. Ismertem azokat a szörnyeket, melyek odabent lapulnak. Megrágnak, kiharapnak az emberből egy darabot, és az összes szépet megölik, ami próbál behatolni a sötétségükbe. Pont mint akkor, amikor megtaláltam a biciklimet a garázsban a lomok között.

*

Damien aztán mégis elment Grace-hez, nélküle vártam Briant tovább. Nem bántam, mert egy apának a gyereke mellett a helye, ha csak módjában áll. A lelkem egy része büszke volt erre a tizenéves srácra, aki találkozásunkkor komolytalanul, szemtelenül és bunkón viselkedett, ám megváltoztatta őt az, hogy szülő lett, pontosabban a felelősség, ami először nehezen ment neki, de viszonylag gyorsan beletanult. Damien már akkor is imádta Grace-t, biztosan azért, amiért rengeteg közös volt bennük. Egyszer elmesélte, hogy nem fél, ha a karjába veszi vagy átöleli, hisz senki sem ismeri nála jobban a betegségét.

Végül nem kerestem meg a labdát, épphogy visszaértem az előtérbe megszólalt a csengő, aztán kopogás hallatszott. Brian türelmetlennek tűnt, és nekem össze kellett szednem minden erőmet, hogy a szemébe tudjak nézni. Olyan átlagos srác volt, mint én a balesetem előtt. Sok éven át, és sajnos azután is, amikor már elmúltam harminc, gyakran éreztem magam egy gyártási selejtnek, akit véletlenül leejtettek a szalagról, és összetört a padlón, de leértékelve még eladható darab.

Teleszívtam a tüdőmet levegővel, aztán kinyitottam az ajtót. Rám világított a nap, nem láttam rendesen, de az biztos, hogy Brian látott engem, mert köszönni sem mert.

– Gyere – kértem halkan, és azon csodálkoztam, hogy van hangom.

Arrébb gurultam kicsit, hogy bejöhessen. A nálam pár évvel idősebb, márkás ruhákba öltözött, helyes fiú belépett, és udvariasan becsukta az ajtót, nyilván neki könnyebben ment. Itt már nem vakított a fény, ezért megpillantottam döbbent arcát, és résnyire nyitott ajkait, amik talán szavakat rejtegettek, ám ennek a percnek jobb barátja volt a csend.

– Meséljek? – kérdeztem.

Brian bólintott, és követett engem a nappaliba, ahol egy határozott mozdulattal átemeltem magam a kanapéra.

– Így normálisnak tűnök – magyaráztam. – Foglalj helyet! – paskoltam meg a díványt.

– Jake…én… – földre szegezett tekintettel csóválta a fejét.

– Balesetem volt, ezért nem válaszoltam az üzeneteidre. Sokáig tartó rehabilitáción vettem részt, hónapokat töltöttem kórházban. Nem szándékosan voltam bunkó. Ne haragudj!

– Itt vagy egyedül? Ebben az állapotban?

Kinevettem, és zavartság villant a szemében.

– Damien meglátogatja a lányát, a szüleink dolgoznak. Egyébként ellátom a saját igényeim, érzem a felsőtestemet egészen a köldökömig.

Erre olyasmi történt, amire egyáltalán nem számítottam, és annyira letaglózott, hogy szóhoz se jutottam. Brian letérdelt a szőnyegre, és a sarokba bámult. Fogalmam sincs, hogy mi ösztönözhette erre. Gyakran megleptek az emberek reakciói, azoké, akik korábban ismertek, és hirtelen a képükbe vágtam, hogy tönkrementem. Briant úgy lesokkolta a dolog, mint a szomszéd lányt, Cassie-t, aki attól a naptól kezdve, hogy hazaengedtek a kórházból, folyton az ablakból kémkedett utánam, de egyszer sem merészkedett közelebb. Egy valami idegesített ilyenkor: félnek tőlem? Biztosan nem tudtak volna mit mondani, kerülték a kellemetlen szituációt.

– Istenem… – suttogta Brian.

– Így is tetszek? – vigyorogtam rá, ekkor a szeme még jobban elkerekedett. – Ha jól sejtem, nem.

– Nem bírok beszélni.

– Örülnék, ha felkelnél a földről.

– Máris! – azzal felpattant. Úgy állt előttem, mint egy katona.

– Ne kezelj betegnek! Az vagyok, de ugyanolyan ember, akárcsak te. Ezt érted?

– Persze.

Eltelt néhány év mire megértette. Sokat beszélgettünk, el is jött hozzám, barátkoztunk. Damien ennek nem örült, de azzal nyugtatta magát, hogy nem árt a társaság, ha egyedül kellene lennem, vagy ha rossz napom van. Briannek sose mutattam meg „a rossz napom”: vagyis azokat a perceket, amikor rádöbbentem egy-egy magányosan töltött órában, hogy kerekesszékbe kerültem, eltört a gerincem, béna lettem, szerencsétlen, selejtes, semmire se alkalmas, egy nulla. Ilyenkor ordibáltam, dobálóztam, paranoiám volt, és mindenkire ráfogtam, hogy utál, Damienre meg azt, hogy megcsal, akivel csak képes, természetesen Ameliával rendszeresen, hisz ő volt Grace édesanyja, és rengeteg időt töltött vele. A legtöbb esetben másnapra elmúlt, mert kipihentem, de előfordult, hogy napokig eltartott, esetleg hetekig. Nem lehetett kiszámítani, hogy mikor térek vissza a valóságba.

A pszichológusom igyekezett rávenni arra, hogy elhiggyem értékes vagyok és a környezetemben élő emberek szeretnek, ám ez hosszú folyamat, és a gondolkodásomat nem változtatta meg sosem. Nem csupán annyiról volt szó, hogy lelkileg meggyógyuljak, és ha sikerül, akkor boldog leszek. El kellett fogadnom azt, hogy megbetegedtem, és ebből kihozni a lehető legtöbbet. Ezt tizennyolc évesen nem tudtam megtenni, se húsz, se huszonkét évesen, de talán még huszonöt felett sem.

Brian gyakran zaklatott azzal, hogy elmehetnénk bulizni együtt, de nem árultam el neki, miért utasítom vissza. Ha sokáig tartózkodtam valahol, vagy utaztam, olyan katétert használtam, amit nem kellett kivenni. Úgy neveztem ezt, hogy „bekötöm magam”. Egy rugalmas pántot húztam a combomra, ami stabilan tartotta, illetve el is rejtette a vizelet gyűjtő zsákot, így nadrágban nem látszott. Általában önkatétereztem napi három-négy alkalommal, azonban egy buliban nem lett volna rá lehetőségem. Nem minden szórakozóhelyen található mozgáskorlátozottaknak való mellékhelyiség, az egészséges embereknek kialakított mosdó fülkéibe nem fértem el a székkel, és még sorolhatnám, hogy mennyi kellemetlenség adódhatott volna, kezdve azzal, ha lépcső van a bejáratnál be se jutok. És az önkatéterezést veszélyesnek ítéltem, ha az ember részeg. A cső felhelyezése kockázatos, megsértheti a húgycsövet, ittasan meg pláne. Nem mellesleg szégyenkeztem társaságban emiatt, meg utáltam bekötve lenni.

Anyám folyton bosszantott ezzel. Azt hajtogatta, hogy egyszer rászánhatnám magam, hogy éljek. Igazság szerint az élet jött hozzám, amikor Damien már egyetemre járt, és Brian, bár hosszú ideig türelmes volt, sose tudott igazán elengedni. Pont aznap beszéltem le róla, hogy értem jöjjön autóval, noha azt mondta, hogy egyszerűen kivesz a székemből, és betesz a kocsiba. Erre felháborodtam, hogy hé, ember vagyok! Sőt, férfi! Egy fiatal férfi, aki ülve közlekedik, ennyi, és nehogy az ölébe vegyen, mert módszeresen ki fogom nyírni.

De aztán, amikor épp békésen játszottam volna a gépemen, letargia se kínzott, néhány autó motorjának zúgása futott a fülembe, és gyanakvóan felemeltem a fejem. Hangok szűrődtek be. Emberi hangok persze, és hallani lehetett a nevetéseken, hogy részeg emberek hangjai. Úgy nyomták a csengőt, mintha kötelező lenne, az egész ház zengett. Anyám meg Larry sehol, mert elmentek kikapcsolódni két napra. Engem rábíztak apámra, akit elküldtem azonnal, mert nem voltam hároméves, akinek bébiszitter kell. Ám amint ajtót nyitottam, átkoztam azt a percet, amikor Carter Sullivan távozott, mert ha itt van, akkor elzavarta volna ezt a csürhét a kedvemért egy kifogással, hogy épp rosszul vagyok, aludnom kell, vagy bármi hasonlóval.

Az emberek egyszerűen bemasíroztak, akár a marhák, köszöntek és kaptam pár pacsit, mintha ezerszer beszéltek volna velem. Brian jött be utoljára, és széles vigyorát látva ökölbe szorultak az ujjaim, és úgy voltam, hogy behúzok neki, csak hajoljon közelebb. Igazság szerint jót akart nekem.

Nemsokára hagytam, hogy szóljon a zene, tovább igyanak az egyébként se túl józan vendégek, meg én is. Egy percet kértem előtte, és begurultam a fürdőbe.

Rövid idő elteltével mindenki körém gyűlt a nappaliban. Ők a szőnyegen, én a székemben ültem, és annyira bámultak engem, akár Jézust a tanítványai. Feltételeztem, hogy egyikük sem találkozott még tolószékessel, ilyen közelről biztosan nem. Egy dolog érdekelte őket: így születtem?

– Nem – válaszoltam. Állólámpa égett a dívány mellett, langyos, sárga fénybe vonva a rám szegeződő fáradt tekinteteket. – Néhány éve balesetet szenvedtem. A barátom nem tud úszni, valaki belelökte a vízbe a mólóról, és utánaugrottam. Vihar volt aznap, elveszítettem az eszméletem, a hullámzás pedig felkapott, majd hozzávágott a móló oszlopához, és tovább hánykolódtam.

– Te meg akartad menteni az életét? – emelte fel a kezét egy lány úgy, mint az iskolában.

– Igen – feleltem a szokásos mély, majdnem mogorva hangomon, de belül azért megszeppentem azt hallva, hogy milyen szándék vezérelt, amiből aztán a baleset következett.

– Nekem is ilyen pasi kell! – és megütötte a mellette ülő srác vállát, aki nyilván a fiúja volt.

Még jobban megszeppentem.

– Ez olyan romantikus! – folytatta elérzékenyülve.

– Elfáradtam, muszáj lefeküdnöm – mondtam.

Végülis volt egy jó oldala annak, hogy beteg vagyok: reméltem, senkinek sem lesz bátorsága követni.

Betekertem a szobámba, és kicsit sem véltem sértésnek, hogy csak úgy faképnél hagytam a vendégeket. Egyébként se ártott végre megszabadulni a katétertől. Gondoltam, hogy először elrejtőzöm, hogy észhez térjek, mert a látogatók teljesen felbolygatták a napi rutinomat, és ezt nehezen viseltem. Azzal tudtam viszonylag nyugalmat csempészni az életembe meg a lelkembe, ha követtem a tevékenységeim előre megírt listáját, a pontok elsősorban olyasmiből álltak, amiket szerettem: edzés, videókészítés, játék a gépemen. Ártott nekem, ha kötelező dolgokat vállaltam, mert az visszalökött a gödör aljára, ami azt jelentette, hogy egy komoly felelősséggel még nem bírnék megbirkózni. Tegyük fel munkavállalással, tanulással. Nem tudtam volna megtenni azt, amit Damien. Úgy kezdett tanulni, hogy fogalma sem volt arról, mire készül. Egyszerűen esélytelennek tartotta, hogy diplomát szerezzen, ezzel szemben az egyik legjobban teljesítő diákok közé tartozott. Ha én esélytelennek hittem valamit, abba bele se kezdtem, mert a csalódást nem viseltem el.

A balesetemet megelőzően fényes jövő állt előttem. Versenyszerűen úsztam, elég sikeres is voltam ebben, rengeteg barátot gyűjtöttem és az iskolában szintén jó eredményeket értem el. Ám akkor már úgy éreztem, az ágyamon ülve a sötétben, hogy semmire se vagyok képes. Csak arra, hogy betartsak egy napi rutint, ami bezár engem a biztonságos ketrecembe. És ha betört oda valaki, végzetesnek bizonyult a számomra.

Kinyílt az ajtó anélkül, hogy kopogást hallottam volna. Ha ez nem számít szemtelenségnek, akkor semmi sem. Nyomban felkaptam a fejem, és kétségbeesve pillantottam meg Briant. Bezárta az ajtót, és máris felkattintotta az éjjeli lámpát, mire elöntött a fény, és szégyenkezve összehúztam érző tagjaim. Brian annyira ittas volt, hogy nem foglalkozott azzal, mit érzek, úgy kivörösödött az arca a piától, mintha valaki pofon vágta volna mindkét oldalon.

– Király voltál Jake! – mondta csípőre tett kézzel, és olyan hangosan lélegzett, hogy az már szinte zihálásnak nevezhető.

– Kösz – bólintottam, és az ölembe eresztettem a tekintetem, összekulcsolt, remegő ujjaimra.

Korábban elküldtem volna ezt a srácot: Mit képzelsz magadról? Húzz el! De a szavakat akkor már nem ismertem, csak annyit: Hagyjon békén! Egyedül akarok lenni! Ezek ott kinevettek engem! A széket látták belőlem, és nem az embert.

– Imádlak téged – közölte, és lesimította az izzadságot a homlokáról.

Attól tartottam, hogy odahány elém, és a szemem tágra nyílt döbbenten. Nem igazán örültem annak, amit mondott, és lehet hülyeség, de arra vágytam, hogy fogja be és engedjen végre egyedül lennem, hadd sírjak! Ma már tudom, hogy a gonosz hangok egyike duruzsolt a fülemben, és arra próbált ösztönözni, hogy merüljek el a fájdalmamban, aztán beránt, végül a halál felé húz engem. És ez az elmémben zajlik le majd, úgy, hogy senki sem veszi észre. És én nem is akarom, hogy észrevegyék. Mosolyogni fogok. Ám akkor ezeket nem tudtam, csupán annyit, hogy hallgatnom kell a hangra, mert tehetetlen vagyok vele szemben, hisz sokkal de sokkal erősebb nálam.

Brian leült mellém, erre próbáltam arrébb húzódni, viszont képtelen voltam megtenni, ehhez a karomat kellett volna használnom, ami sajnos megdermedt, pont mint a lábam. Brian simogatni kezdte a hátam, és szó nélkül engedtem, abban a meggyőződésben, hogy úgysem menne szembeszállnom vele, amiért teljesen egészséges.

– Aludni akarsz? – kérdezte.

– Jólesne – motyogtam az orrom alatt.

– Segítsek valamiben?

– Talán lefektetnél? – sandítottam rá gúnyosan.

– Ja, simán – vigyorogta.

Igencsak meglepett, tátva maradt a szám, és neki ez azonnal feltűnt.

– Azt hiszed, hogy már nem jössz be? – emelte meg a szemöldökét kacéran. – Így is összejönnék veled.

Langyos tenyere a lapockám körül cirógatott, ami nálam felért egy szexuális aktussal; az erogén zónáim kiélesedtek a gerinctörés óta. Mégis arrébb húzódtam, végre a felsőtestem megmozdult, de a fenekemet nem tudtam olyan könnyen távolabb rakni, noha az lett volna az igazi. Ekkor kirázta a hideg érző részeim, ugyanis Brian megcsókolta a fülem alatt.

– Na! – Nem hagyhattam szó nélkül. – Még mindig Damien a pasim.

– Hah! – Brian felpattant bosszúsan, és a fejét csóválva, csípőre tett kézzel méregetett. – Nem akarod lecserélni? Jobbat is kaphatnál nála.

– Esetleg téged?

– Bizony engem.

Brian gondolkodóba esett, és ettől lett egy rossz megérzésem. Megijesztett, hogy kettesben vagyunk és kint vészjósló a csend, én meg nem menekülhetek el.

– Menj ki Brian! Át szeretnék öltözni.

Csak ezt ne mondtam volna ki! Brian kapott az alkalmon, izgatott mosollyal a képén felém hajolt, engem meg forróságként öntött el a düh és a félelem. A nadrágomhoz nyúlt, és lehúzta a farmerom cipzárját.

– Fe… – csúszott ki az ajkamon, és az lett volna, hogy „fejezd be”, ám elhatalmasodott rajtam egy addig sose érzett nyomás, szinte összepréselt egészen kicsire, majdnem láthatatlanra. Olyan picinek, jelentéktelennek éreztem magam, mintha hangom se volna, és csak az ajtót néztem, hogy jöjjön közelebb, mert én nem tudok közelebb menni hozzá.

Damien, bárcsak itt lennél! – könyörögve villant fel ez a mondat a gondolataim között a saját hangomon.

Nem voltam kis termetű, amiért sportoltam, viszont az érzéseim, az agyamat beterítő sötétség, mely úgy növekedett ott, akár egy rosszindulatú tumor, elgyengített, éppúgy a testemet is, mint a lelkemet. Nem mertem megvédeni magam. Míg végül Brian lehúzta a nadrágomat a bokámig.

Küszködve, kérlelve bámultam rá. Megpillantotta az alsóneműmből kilátszódó csövet és a pántot a combomon.

– Sosem lesz erre esélyed még egyszer, ugye tudod, Jacob? – mondta ezt halkan. A hangja egészen alattomosan csengett a csendben, amibe csupán a nyöszörgésem vegyült, és talán szónak indult először. – Sosem fog megkívánni téged senki, egyedül Damien. Nem fogsz ilyet látni máskor.

Brian levette a pólóját, aztán kioldotta az övet a derekán, letolta a nadrágot…

Nem bírtam levenni róla a szemem, remegtem az ágyon, összeért térdekkel, kilátszódó csővel. Szemétláda volt velem, mégis izgatottság töltött el, és rögtön izzadt a homlokom. Egy részem kíváncsi volt rá meztelenül, sőt…nem csak kíváncsi…

De amikor megvált az alsóneműjétől, vettem egy lendületet, és a hátamra feküdtem. Gyorsan felkaptam egy párnát, amit az arcomra nyomtam, és azt motyogtam alóla:

– Szerelmes vagyok Damienbe. Örökké szeretni fogom. Takarodj innen, te barom!

Brian felmordult, és miközben visszavette a ruháit megmoccant a parketta a lába alatt. Ebből a hangból tudtam meg azt is, hogy végre kiment, na meg a becsapódó ajtó dörrenéséből.

Végre ki mertem mondani: Takarodj innen! Mégis reszketve feküdtem.

AZ ÚT ELEJÉN

Fogalmam se volt arról, hogy mi történt velem azalatt, amíg Savannah-val beszéltem. Felnyitotta a szememet arra, hogy mi az igazán fontos az életemben, amikor elém rakta a képet. Ez úgy hatott rám, mint egy jókora fájdalmas pofon. Mindenkinek kötődnie kell valakihez, egyedül semmivé válunk, és én eddig Grace-hez kötődtem, viszont azok a napok voltak a legszebbek, ha Jacob is velünk töltötte az idejét. Kint a parton, vagy csak itthon filmezéssel, jégkrémet ettünk…

A szobámban ülve a kanapén múltam képei töltötték meg a fejem, ami még lüktetett az italtól, és a rengeteg szép pillanat felidézése csak erősített a kellemetlen érzésen. Ám tudtam, hogy szembe kell néznem a félelmemmel, pont mint az óceánnal sok-sok éve. Hagynom kellett, hogy rám zúduljon a víz, megdermesszen a rettegés, és aztán harc következett. Akkor döbbentem rá, hogy eddig nem sírtam igazán, ha meg is történt olykor, a felénél befejeztem, mert folytatva mérhetetlen alakot öltött volna a depresszióm. Attól tartottam, hogy Grace látványának, hangjának, mosolyának emléke halálomig belefészkeli magát az agyamba, még jobban felemészt, sőt, később megbolondít. Ha jött az igazi fájdalom, akkor az üveghez nyúltam, és addig ittam, amíg ki nem dőltem.

Felemeltem a tekintetemet, és elhomályosult előttem a hosszú könyvespolc meg a falon függő festmény. Megállíthatatlan sebességgel érkeztek azok a bizonyos emlékek, elsodortak, elnyeltek és összenyomtak. Először csupán a könnyeim csorogtak, és én visszafogtam a mozdulatot, hogy letöröljem az arcom. Megragadtam a térdem, és az érzelmek heves áramlásától belemélyesztettem a körmeim a bőrömbe, közben elöntött a meleg, ettől izzadtam. Az a karom, amelyik súlyossá vált a gipsztől, a combomon feküdt. Egyenes háttal meredtem a festményre, ám a rajta lévő formát nem láttam, csak a körvonalakat.

Nem jártam a temetőben azóta, hogy a lányom elment, egyszerűen képtelen voltam ránézni a fehér sírkövére, amin a teljes neve szerepelt és az évszámai. A számok, amik azt bizonyították, hogy alig élt, és a rövid időszakot keservesen töltötte. Én egyes típusú Osteogenesis Imperfectával születtem, Grace pedig hármas típusúval, ami súlyosabb az enyémnél. A testem termel kollagént a csontjaimnak, de keveset, Grace teste is termelt, de rossz minőségűt. A ritka genetikai betegsége miatt épphogy világra jött tudtam, hogy borzasztóan sérülékeny lesz. Ennek ellenére rendkívüli kitartása volt. Sosem találkoztam másik emberrel, akiben annyi energia lett volna, mint benne. Körülbelül hetven törést szenvedtem el a haláláig, ő tizennégy éves koráig ötvenet, és a lábszárát jócskán eldeformálták a balesetek. Habár a csontváza folyamatosan alakult volna, ahogy idősödik, és a változás egyre kisebb termetet kölcsönzött volna neki. Azonban kiválóan tanult, csodálatosan szavalt, és már eltervezte, hogy melyik főiskolára jelentkezik, pedig még gimnazista sem volt. Rengeteget nevetett, és Jacobbal nagyon szerették egymást, hisz elég sok közös lett bennük azután, hogy Grace kerekesszékbe került. Noha Grace nem bírta tekerni a hajtókarikát, és át sem tudott ülni a kanapéra vagy az ágyára. Ilyenkor az ölembe vettem. Ha nekem nem állt módomban ott lenni, akkor Amelia, az anyja is fel bírta emelni, hisz a lányom könnyű volt, és persze szívesen segített Craig, a nevelőapja. Grace sosem fogadta el őt apjának, és ha a „nevelőapa” szót kimondtam, folyton morcosan fintorgott a szájával. Barátként kedvelte, de semmi több. A hozzáállásával növelte az önbizalmamat, mint apáét, viszont párszor elmagyaráztam, hogy Craig rendes fickó, és ezt általában beismerte. A férfi nem akarta nevelni az én gyerekemet, tehát nem vette át a helyemet, és ritkán kerültünk összetűzésbe, leginkább az elején. Húszéves korom környékén még buta voltam, és gyakran a bunkó oldalamat mutattam felé, ám közben rettegtem, hogy a szerepemre vágyik. Az enyémnél majdnem tíz évvel érettebb gondolkodásán nem találtam fogást, beletörődött, hogy valahol mélyen kamasz vagyok, ezért nem szólt vissza és nem viselkedett ellenségesen.

Hirtelen megéreztem a karomon Grace testét, ami alig volt nehezebb egy nagyobb termetű kutyáénál. A lábszárai „O” formára hajoltak már, a két karja kezdett deformálódni, és ha az arcára tekintettem, akkor az édesanyám fotója jelent meg előttem. Amy Barnes, aki kihordott engem, aztán az élete árán hozott a világra, újjászületett a lányomban.

– Úgy hiányzol… – suttogtam, azt hiszem, nem ment volna hangosabban.

Sosem ejtettem ki ezeket a szavakat, de mintha valami kezdett volna felemelkedni a mellkasomról, ami addig mérhetetlen erővel nyomott össze. Hiányzott az én kis porcelánbabám, akinek egészen kicsi kora óta azt tanítottam, hogy nem ér kevesebbet, mint mások, csak azért, mert beteg. Ugyanolyan okos volt, mint a többi korabeli tinédzser, szerezhetett volna diplomát. Annyi de annyi célja volt!

Összekuporodtam, és zokogtam. Elöntött a verejték, remegtek a végtagjaim, és azt képzeltem, hogy sohasem hagyom abba a sírást.

Meg kellett tanulnom együtt élni a tudattal, hogy Ő nincs többé, viszont úgy nem sikerülhetett, ha nem állok elé és nem küzdök meg vele. Önzőnek éreztem magam, amiért jobban akarok lenni, és Grace nem lehet boldog többé.

Akkor nekem is muszáj szenvedni!

Azonban ez nem volt igaz, csupán a bűntudatom generálta, és tudtam, tudtam! Mégis határozottabban irányított a lelkiismeret, a veszteségem meg a gyász, mint a józan ész. Felüvöltöttem, és a düh arra késztetett, hogy két kézzel üssek a fejemre, de elfelejtettem a gipszet. Akkor döbbentem rá, hogy milyen őrültséget csináltam, amikor belehasított a fájdalom a homlokomba. Ettől előre hajoltam, és kínlódva felnyögtem.

Végre lesimítottam a könnyeimet, és igyekeztem elszánt tekintettel felállni, ám a bokám elgyengült, és olyan nehezen mozdult, mintha súlyt kötöttek volna rá. Ennek ellenére elindultam az ajtó irányába, és lassú léptekkel végigsétáltam a folyosón, néha megkapaszkodva a falban.

Már alkonyodott, és a házban mindent vörös fény lepett be. Épphogy elértem egy másik ajtóig teljesen leereszkedett a nap, szürke homály vette át a fények helyét, és ez félelmet szült bennem. Megtorpantam, és egy darabig hallgattam a csendet, az ujjaim közeledtek a kilincshez, hogy benyissak.

Lenyeltem egy gombócot a torkomból, és az ajtó némán kitárult, bentről melegebb levegő csapott meg. Az egész helyiség feketeségbe borult, és az egyedüllét okozta félelmem erősödött, butaságokat vetített az agyam lelki szemeim elé: valaki közeledik, hamarosan megérinti a hátam. Rántottam egyet a vállamon, morogtam. Tisztában voltam azzal, hogy ezt is csak a depresszióm csinálja. Senki sincs mögöttem.

Fújtattam, aztán bátorságot gyűjtöttem, hogy bemerészkedhessek, és felkattintottam a lámpát. Polcok voltak velem szemben, pár műanyag dobozban szerszámok; fogó, csavarhúzó és még sok más. A garázsajtó három vízszintes, keskeny ablakát sötétkékre festette az éjszaka. Ritkán tartózkodtunk itt, ezért az orromba futott egy kis dohos szag. Léptem egyet előre, kinyújtottam ép karomat, és hevesen dobogó szívvel tapintottam meg a hófehér Chevy Camaro sima tetejét. A gyönyörű vadonatúj sportautót kevéssel a baleset után vásárolta Jake, bár nem értettem, pontosan miből volt hirtelen pénze, méghozzá ilyen sok. A régi kocsimat az ütközést követően elvontatták, és soha többé nem akartam látni. Amikor először beültem ebbe a járműbe, pánik fogott el, és a visszapillantótükörbe tekintve feltörtek az emlékeim. Így jöttem rá arra, hogy nem bírok vezetni.

Meredt tekintettel, óvatos mozdulattal tapintottam végig az ablakát, de az ezüst színű fogantyúhoz érve elhúztam az ujjaim. Ismét lett egy jó nagy gombóc a torkomban, és lehunytam a szemem, ám bárhogy igyekeztem, nem moccant a csuklóm. Arra eszméltem, hogy már zihálok, zavartság és düh tölt el. Képtelen voltam beszállni az autóba, és arra jutottam, hogy az lesz a legjobb, ha azonnal elfutok. Mindent meg szerettem volna tenni Jacobért, ami csak telik tőlem, de ez túl gyors lett volna. Ő volt a legfontosabb nekem, és eldöntöttem, hogy nem eresztem, azonban saját magamon túllépni rettentő nehéznek tűnt.

Visszatértem a szobámba, de még akkor is remegtem. A vezetés az ősellenségemmé vált, és akárhányszor ránéztem a kocsimra kirázott a hideg. Felidézte, hogy mi történt egy éve, és pontosan úgy láttam a fejemben az eseményeket, mintha tegnap éltem volna át. Lassan haladj! – szóltam rá magamra, és miután felkapcsoltam a lámpát a falon lógó akusztikus gitáromra pillantottam. Savannah azt tanácsolta, hogy csináljak olyasmit, amit valaha szerettem. Szívesen zenéltem és írtam dalokat. Felemeltem nehéz karom, ami a gipsztől használhatatlan lett, zenéléshez meg pláne. Pár percig vártam, mert furcsa volt nem az italhoz nyúlni, vagy kocsmába menni, ha egyedül vagyok. Felfigyeltem a falióra kattogására, és odasandítva döbbentem rá, hogy Jacob hosszú ideje távol van. Gyanakvóan összeráncoltam a homlokom, és gondoltam, jobb lesz, ha felhívom.

A mobilom a nappaliban volt a dohányzóasztalon. A fülemhez raktam, és ideges sóhajok közepette hallgattam a vonal túlsó feléről érkező pityegést. Aztán az egész megszakadt, én meg értetlenül bámultam a kijelzőt, és újra felhívtam Jake-et. Már nem is pityegett. Kikapcsolta a telefonját.

Lerogytam a kanapéra, és a tarkómat vakargatva tűnődtem, hogy miért tette le, majd kapcsolta ki azonnal a mobilt. Tudtam, hogy haragszik rám, de ilyet eddig sosem csinált. Beugrott, hogy azt mondta vacsorázni fog, és nem akárkivel. Mike-kal. Egyszer meggyanúsítottam azzal, hogy megcsal, és nem szerettem volna megint. Legyen eszed!

Bántani akartam őt nemrég. Ahogy ültem ott csendesen visszaemlékeztem az arcára, ami a félelemtől egészen kipirult. Hiába ittam gyakran és bőven, általában megmaradt a történések jelentős része, bár a csonttörés kiesett. Talán pont így volt rendjén. Nem az számított, hogy megsérültem, helyette az, hogy kis híján megütöttem Jake-et. Sóhajtottam és sóhajtottam egymás után. Nem ütni akartam. Kilökni a kerekesszékből. Ezen a ponton kiegyenesedtem, és bámultam előre. Igen, ezt akartam. Nem csak Savannah szavai változtattak meg valamit bennem. Hogy művelhettem ilyet egy beteg emberrel? Egyáltalán, hogy volt képem? Azt hittem korábban, hogy megvan hozzá minden jogom, hogy őrült legyek, hisz felfoghatatlan tragédia ért. Jake erről nem tehetett, és nem mentett fel a gyász az alól, hogy beismerjem, egy szörnyeteggé váltam.

Felpattantam a kanapéról, és befutottam a fürdőszobába. A tükröt egyenesbe mozdítottam, hogy rendesen lássam önmagam. És akkor rájöttem, hogy nem is önmagam néz vissza rám. Egy sápadt, sovány fickó lesett döbbenten, a szeme körül majdnem fekete karikákkal. Csomós és kócos volt a haja. Leszegtem a fejemet, és megkapaszkodtam a mosdó szélében.

Miért ittam legutóbb? Miért?! – üvöltöttem. Mert megcsókoltam egy nőt. Miért csókoltam meg? Mert próbálok boldog lenni. És emiatt ittam? Igen, mert… – megköszörültem a torkom, és hátrálni kezdtem a tükörtől. – Mert kínzott a bűntudat.

Morogva fújtam ki egy nagy adag levegőt. Persze, hogy Jacob nem beszél velem, hisz bántottam őt. Arra jutottam, hogy jobb lesz, ha békén hagyom, és nem hívogatom tovább, egyébként se értem volna el semmit a bocsánatkéréssel. Eldöntöttem, hogy megmutatom, mire vagyok képes, rendbejövök, nem iszok, és ismét bol…boldogok leszünk.

Nehezemre esett kimondani a szót gondolatban. Lehetek még boldog valaha?

Fel-alá járkálva agyaltam azon, hogy mit szerettem csinálni régen a zenélésen kívül. Olvasni. De már az összes könyvemet kiolvastam. Ismertem még elég sok stresszoldó tevékenységet, és amíg nem tudtam új könyvet szerezni, addig jól jött bármi megnyugtató.

Bementem Jacob szobájába, ahol egy íróasztal is állt a sarokban, rajta számítógép, nyomtató. Odahúztam egy széket, és bekapcsoltam a gépet. Hamar megjelent a fekete monitoron a fehér sáv, ahová begépeltem a jelszót: a műtétje dátumát, illetve a nevét nagybetűvel kezdve. Megnyomtam az entert. Forogtak középen a szürke pöttyök, aztán a gép azt írta ki: hibás jelszó. Erre összerántottam a szemöldökömet, és azt hittem, biztos elírtam egy betűt vagy számot. Lassabban gépeltem, újra lenyomtam az entert, de ugyanazt a választ kaptam.

– Mi van?

Néhány felnőtteknek való színezőt akartam letölteni és kinyomtatni, volt az asztal sarkán pár színesceruza és filctoll egy ceruzatartóban. Újra beírtam a dátumot és a nevét, és teljesen biztos voltam benne, hogy helyes, ám meg se lepett, amikor ismét a ”hibás jelszó” sor jelent meg a monitoron.

– Lecserélte – mondtam, és beletúrtam a hajamba. – De miért?

Ennyire utál? Ennyire nem bízik meg bennem? Bármi lehetett az új jelszava, és nem szívesen babráltam a gépén, habár együtt használtuk eddig, erről küldtem és fogadtam e-mailt. Működtettem egy weboldalt, ahol a legtöbb fontos információt megtudhatta rólam az olyan ember, aki segítségre szorul, és az elérhetőségeim között szerepelt az e-mailcímem. Előfordult, hogy írásban kerestek meg, mert néhányan könnyebben megnyíltak ilyen formában, mint szóban. Egy-két betegem volt csupán, amióta megszereztem az utolsó diplomámat, a baleset a karrieremet is tönkretette.

Elhatároztam, hogy inkább olvasok.

KÜLÖNÖS KÉRÉS

Jacob

A panzióban aludtam. Reggel rám világított a meleg napfény, erre elfintorodtam. Megkapaszkodtam az ágy keretében, felültem, és nyúzottnak éreztem magam. Akkor döbbentem rá, hogy azért hasogat görcs a homlokomba, mert tegnap egyáltalán nem vacsoráztam. Ahhoz, hogy lemenjek a földszinten lévő étkezőbe fel kellett öltöznöm, csak alsóneműt és pólót viseltem. Szerencse, hogy olyan helyen voltam, ahol minden szükséges holmit megszerezhettem, amit a betegségem miatt használtam. Mielőtt elaludtam kicseréltem a katétert, a tasak az ágykeret szélére erősített kampón lógott, és már eléggé megtelt. Épp azon voltam, hogy kiveszem a csövet, amikor valaki bejött. Azonnal az ajtóra néztem.

– Bocsásson meg, nem tudtam, hogy itt van – magyarázkodott Savannah. Megszeppenve állt előttem munkaruhában.

– Nem ezt a szobát kell rendbehoznod. Ki van adva, hogy melyikbe várunk vendéget, ide pont nem. Kérdezd meg az egyik kollégádat!

A nő végigvezette rajtam a tekintetét.

– Szüksége van segítségre? – érdeklődött halkan, tapintattal a hangjában.

– Dehogy! – vágtam rá felháborodva. – Te dolgozz!

– Ápolónő vagyok, Mr. Sullivan, és szívesen segítek – erősködött, majd közelebb lépett hozzám.

– Szép hivatás, de nem ápolónak vettelek fel.

Engem is meglepett, hogy mennyire bunkó vagyok, gondoltam, visszavehetnék a képemből. Egy kevés tiszteletet se mutattam felé. Hangosan korgott a gyomrom, mire felmordultam.

– Hamarabb lemehet reggelizni, ha segítek – mosolyodott el.

– Több mint tíz éve látom el saját magam.

Összefutott a tekintetünk. Súlyos csend telepedett közénk, de egymást figyeltük. Vajon mi történt köztük tegnap? – villant be a kérdés. Megtörtem a szemkontaktust, éreztem, hogy melegség önt el az államtól a homlokomig, és valószínűleg most már én látszottam megszeppentnek. Eddig bírtam megtartani a fölényemet, mert ha rápillantottam erre a nőre, egy egészséges, nálam erősebb embert fedeztem fel benne, és emiatt normálisnak tűnt, hogy Damien lecserél rá. Egy mély levegővételt követően azt mondtam:

– Egy törölközőt kérek abból a fiókból – biccentettem.

– Persze. – Savannah ugrott is, és átnyújtott egy kisméretű fehér törölközőt, aminek a sarkára volt hímezve a panzió neve.

– Most távozhatsz – intettem.

– Ne öntsem ki a tasakot vagy ne hozzak másikat?

– Nekem erre nincs szükségem napközben. Akkor se használom este, ha korán kelek és későn fekszek. Egyébként szeretnél tudni rólam még több személyes dolgot?

Savannah lerakta mellém a törölközőt, nem idegesen, helyette csalódottan.

– Nem kell elárulnia semmit. Görcsös bénulás. Jól néz ki, tehát a mai napig részt vesz a fizioterápián, betartja a diétát, nem hanyagolja el a testmozgást, nyilván a határain belül. A betegek megunják, nem bírják fizetni a kezeléseket, meg értelmét se találják, ám maga igen. Erős férfi, önálló körülbelül az élete nyolcvan százalékában, teljesen ellátja a szükségleteit egy akadálymentesített környezetben. Találkoztam már ezerszer rosszabbal. Szerencsésebb, mint az, akinek izomsorvadása van és bevizel. Könnyen lehet, hogy még a potencia is megamaradt.

– Könnyen lehet, hogy ez lesz az utolsó munkanapod.

– Nem bánnám. Meghalt a lányom, Sarah. Hosszú hónapokat töltöttem kórházban, és végignéztem, ahogy felemészti a leukémia. Nem léptem túl rajta teljesen. Rettegek a kórházaktól, mert felelevenednek az emlékeim. Ez a hely hasonlít egy kórházra, és ezért voltam feszült, amikor először idejöttem. Nem mellesleg pár napja dolgozom itt, és ez a második, hogy csúnyán belém köt, pedig csak megsajnáltam. Nem érek kevesebbet, mert a beosztottja vagyok.

Meg se tudtam szólalni, annyira határozott volt ez a nő. Ugyanolyan cinikus volt és nagyképű, akárcsak Damien. Jó párosítás.

– Viszlát, Mr. Sullivan, megkeresem azt a bizonyos szobát.

És otthagyott.

– Kurva – suttogtam elhűlten.

Furcsán mart a gyomrom. Esküdni mertem volna, hogy nem az éhség kínoz. Tuti, hogy megdugta a pasim tegnap, és még neki van ekkora arca. Bassza meg!

A hasamra terítettem a törölközőt, kivettem a csövet. Ezután lezuhanyoztam, és felöltöztem térdfarmerba meg ujjatlan, fekete pólóba. Számítottam rá, hogy nem megyek haza, ezért raktam el pár ruhát a táskámba tegnap. Nem tudtam elhinni, ami történik. A párom ki akart lökni a székből részegen, aztán elvitettem a kórházba, és ráadásul épphogy elhagytam a házat, egy nőt hívott oda, aki most leteremt. Dühömben képes lettem volna bármit összetörni, darabokra tépni, kihajítani az ablakon, akár élőlényt is. Igyekeztem elvonatkoztatni ettől, mert muszáj volt elintéznem valamit.

Megigazítottam a párnát a székemben, végül átültem. Akkor jutott eszembe, hogy a telefont bedobtam a hátitáskámba, amit a két tolókarra akasztva tároltam, ezért hátranyúltam, kitapogattam a cipzárt, és kivettem a készüléket.

– Ah! – bosszankodtam, mert hiába nyomtam meg a gombot az oldalán, a mobil le volt merülve. Nem töltöttem fel, inkább kigurultam a folyosóra, és az irodám felé vettem az irányt. Onnét hívtam egy taxit a panzió elé a céges telefonról.

Sietni szerettem volna, bár nem értettem, hogy miért, hisz semmi kedvem se volt hazatérni. Az autó gyorsan megérkezett, most nem ismertem a sofőrt, és az utam Melbourne Beachig szótlanul telt, bár nem tartott sokáig. A tervemhez szükségem volt valakire, aki segít nekem, ezért vitettem magamat a kétszintes, zöld házhoz, ami kísértetiesen emlékeztetett arra, amelyikben felnőttem, igaz, nem kellett volna túl messze mennem, hogy lássam.

Nem jelentettem be, hogy jövök, de amikor kiszálltam, és elkezdtem hajtani a széket a betonon, egy női alak tűnt fel a felső szint egyik fehér keretes ablakában. Az ajtó azelőtt kinyílt, hogy csengettem volna.

– Szia, Jakey! – köszönt meglepve Amelia. Vállig érő, hullámos szőke haja világos színe ellentétben állt fekete ruhájával. – Annyira rég láttalak!

Máris arrébb lépett, hogy bemehessek. Itt sem akadályozott küszöb.

– Köszönöm – mondtam. – Merre van Craig?

– A férjem elutazott munkaügyben, úgyhogy két hétig egyedül vagyok. Anya gyakran felhív, hogy ne legyek magányos. Miért látogattál meg?

– Muszáj beszélnünk.

Amelia nagy levegőt véve, karba tett kézzel dőlt a világoskék falhoz, és megharapta az ajkát. Feszültté vált.

– Nem Damienről – nyugtattam meg, erre rám pillantott. – Rólam.

Kíváncsiság csillant a szemében, és bekísért a nappaliba, ahol leült a fotelba, én maradtam a helyemen. Össze kellett szednem a szavaimat, és egy kicsit élveztem, ahogy a széles üvegajtó felől beszökik a szél a hátsó kertből. Szétnéztem, és a könyvespolcok, dísztárgyakat tartalmazó szekrények tisztasága, rendezettsége felidézte, milyen rég voltam itt valóban, és mennyire szép időket éltünk, amikor Damiennel eljöttünk Grace-ért, hogy elvigyük pizzát enni az egyik kedvenc gyorséttermünkbe. Mindenki minket bámult, de mi úgy csináltunk, mintha semmi különös se volna a két székben. Damien teljesen egészségesnek látszott mellettünk. Te jó ég! Mennyire szeretett engem az a lány! A példaképének tekintett, hisz úgy ismert meg, hogy beteg vagyok. A sikereim és a kitartásom inspirálta, azt hajtogatta, hogy nem adja fel, mert én se tettem.

– Mi az Jake? – kérdezte Amelia aggodalommal a hangjában.

Még akkor is nehezen formálódtak a szavak, mert eltöltött egy keserű, nosztalgikus érzés.

– Szükségem lenne rád. Hamarosan elutazok, és nem bánnám, ha felügyelnéd a panziót. Craig-nek van érzéke ehhez, tud segíteni, az éttermeitek körül hasonló a munka számára, mint nekem.

– Mi?

– Nemsokára elutazok – ismételtem meg lassabban, érthetőbben. – Említettem korábban.

– Tudom, tisztában vagyok mindennel – hadarta. – De én… – megrázta a fejét. – Nem vagyok képes arra, hogy helyettesítselek téged, Jake.

Amelia felállt, és elhagyta a helyiséget. Nyilván, ő sem volt jobban, mint Damien, sőt! Nem tapasztaltam meg azt a fajta fájdalmat, amitől szenvedtek, ám tapasztaltam elég másfajtát, és azt vallottam, hogy az út eleje a gyógyulás felé a gondolatainkban rejlik. A döntésben, hogy élni szeretnénk-e vagy sem. Ezt az álláspontomat meg akartam osztani Ameliával. Egy rendkívül kedves, segítőkész emberre találtam benne még egészen kiskoromban, azóta barátok voltunk, hogy léteztünk, és hosszú ideig a szüleink megpróbáltak összehozni minket, aztán ez nem sikerült, amiért meleg vagyok. Azonban a barátságunk megmaradt, azután is, hogy egy alkalommal összeszűrte a levet Damiennel, ám mentségükre szóljon, akkor pont nem jártunk együtt. Még kamaszok voltak, amikor megfogant Grace, pont a legrosszabb eseményt megelőzően: Damien nem sokra rá kómába esett a bordatörése miatt, és súlyos amnéziával ébredt fel. Kitörlődött az emlékezetéből a kapcsolatunk első egy éve, a megismerkedésünk, a lángoló szerelem és Grace fogantatása.

Amelia után siettem, és sejtettem, hogy ha elkanyarodok az emeletre vezető lépcsőnél, megtalálom az egyik szobában. Az ajtó nyitva várt, majd bepillantva észrevettem, hogy a kétszemélyes kanapén ül, és egy plüss nyulat szorongat.

Bemerészkedtem Grace szobájába. Azt hiszem, egy éve semmit se mozdítottak arrébb, még a könyveket sem az íróasztalon. A baldachinnal takart ágy körül zenekarok poszterei fakultak meg a lila falon.

– Még kiskamasz volt – mondta Amelia halkan.

Megfogtam vékony csuklóját. Csodáltam, mert gyönyörű volt, annak ellenére, hogy a gyásztól rettentően lesoványodott.

– Azt hiszem, hogy jót tenne neked egy kis felelősség, segítene a gyógyulásodban. Kérdezd meg a pszichológusodat. Hidd el, ügyes leszel! – biztattam.

– Lehet, hogy igazad van – pillantott rám, a szemében olyan fáradtságot fedeztem fel, amit csak a saját tükörképemen több mint tíz évvel ezelőtt a kórházban.

Ennek a helyiségnek volt egy furcsa atmoszférája. Fáztam, pedig a légkondi alig ment, a reluxa le volt húzva, és kevés fény jutott be. Azt képzeltem, hogy Grace bármikor bejöhet, és ettől a gondolattól nem sikerült megszabadulnom. Biztosan az hozta létre, hogy semmi se változott. Elengedtem Amelia kezét, aki ekkor lerakta a nyulat a játékok közé, hátradőlt, és azt kérdezte:

– Mi lesz Damiennel?

– Jelenleg nem beszámítható.

– Továbbra is iszik?

– Igen, de jár terápiára. Rendbe fog jönni, viszont elkésett ezzel, jövőhéten lefoglalom a repülőjegyet. Úgy nem tarthat velem, ha ilyen gondokkal küzd. El se merem árulni neki, mert fogalmam sincs, hogy milyen hatása volna.

– Pozitív vagy negatív. Nem állíthatom azt egyértelműen, hogy jótékony hatása volna. Talán annyira felzaklatja, hogy teljesen összeroppan.

– Pontosan ez a bajom. Reméltem, hogy idejében összeszedi magát legalább egy kicsit.

Amelia bólintott, és halványan elmosolyodott, kíváncsi lettem volna arra, hogy miért, ám hamar kiderült.

– Biztosan izgatott vagy – nézett rám, és ekkor hideg helyett átfutott rajtam egy hőhullám, ugyanis rátapintott a lényegre.

– Ki sem tudom fejezni, hogy mennyire – felnevettem szórakozottan. Zavaromban megmarkoltam a hajtókarikát, és mozdultam egyet hátra. – Végre láthatok hegyeket, amit mindig szerettem volna, és olyan karácsonyt, amikor a várost belepi a hó.

– Tehát nem viszed magaddal Damient?

– Nem lehet. Egyébként van valakije.

Erre Amelia kerek szeme még nagyobbra tágult a döbbenettől, és felém hajolt.

– Tessék? – kérdezte, és a szó egész hangosan csendült a csendben. – Mi van?!

– Nyugi! – nevettem megint, és rántottam egyet a vállamon. – Láttam őket együtt. Ha ő mással boldog, akkor bele kell törődnöm.

– De Jakey! – megragadta az alkaromat, erre rámeredtem. – Szemétség tőle!

– Nem az. Hosszú évekig szenvedett mellettem. Jár neki a boldogság.

– Úgy aggódom érted! És még ez is!

– Nem lesz semmi baj – bizonygattam, bár még én se hittem el, amit mondok. De baj lesz. Meg fogok halni!

Hagytam, hogy letelepedjen közénk egy újabb, rengeteg percen át tartó csend. Amelia hirtelen felpattant a kanapéról, és átölelt engem. Egy darabig csupán tartottam a karom a levegőben meglepve, de aztán köré zártam, és egy kicsit élveztem finom, parfümös illatát.

– Bár veled mehetnék! – suttogta.

– Inkább segíts nekem itt.

– Rendben – távolodott el tőlem.

– Majd irányítalak e-mailben és videón keresztül. Hátha kapsz egy kis önbizalmat, és eltereli a figyelmed egy rövid időre.

– Jacob! – két langyos tenyerébe fogta az arcomat. – Nagyon fogsz hiányozni.

Amelia felajánlotta, hogy hazavisz. Ő is jártas volt abban, hogyan kell összecsukni egy tolószéket, mert amíg nem tudtak elektromos széket szerezni Grace-nek, addig az enyémhez hasonlót használt. Szerencsére Craig tehetős volt, legalább tíz éttermet birtokolt a városban, és nem olcsó gyorskajáldákat. Rengeteg anyagi támogatást kapott tőle a kislány, de ha távoli helyre utaztak egy-egy kezelés vagy az OI-ban szenvedő embereknek szervezett rendezvényekre, oda kivétel nélkül Damien ment velük.

Elindultunk a Forddal, és Amelia egy darabig feszülten figyelte az utat. Számára sem lehetett könnyebb a gyász, előttem tartotta magát, bár nem lett volna fontos. Sejtettem, ha megpillantja Grace holmijait sok-sok emlék tör fel benne, így történt Damiennel is, de neki az segített, ha elpakoltam előle a könyveket, ruhákat és ottfelejtett játékokat. Grace gyakran aludt nálunk, második otthonának tekintette a házunkat, csupán az anyját hiányolta.

– Nem értem Jacob – szólalt meg Amelia. – Azon tűnődöm, hogy miért csalna meg téged Damien.

– Mert béna vagyok? – kérdeztem ezt cinikusan, és Amelia morcosan sandított rám.

– Ezer éve béna vagy. Szerintem lett volna alkalma megcsalni, főleg az egyetemen.

– Szerinted nem tette meg?

– Szerintem nem.

– Ebben miért vagy annyira biztos?

Amelia félmosollyal tekintett rám, én meg kérdően néztem vissza.

– Olyanok voltatok, mint két mesebeli herceg.

– Ne! Elpirulok.

– Ugyan, Jacob! Tudod, hogy igazam van. Emlékszem rá, amikor tizenhét voltam, és észrevettem, hogy kedvelitek egymást. Rosszulesett, hisz első látásra belezúgtam Damienbe. Oké, egyszer sikerült elcsábítanom, de...

– Másnak is sikerülhetett – vágtam közbe.

– Elmúlt harminc, veled él a mai napig, és már nem buta kamasz. Gondolkozz!

– Láttam, ahogy egy nőt hoz a házunkba.

– És ha csak barátok?

– És azért harapta meg a nyakát, mi?

– Megharapta? – pillantott felém értetlenül Amelia, aztán újra az útra figyelt, de meg kellett állnunk a dugóban.

– Kis híján.

A mellettünk várakozó autó felé fordultam. Szégyenkeztem a problémám miatt, és nem tartottam annyira fontosnak, mint Ameliáét. Csupán félrekefél a pasim a hátam mögött. Mi az? Titkon teljesen kétségbeestem, ám nem voltam hajlandó tudomást venni róla, anélkül is akadt éppen elég gondom.

– Craig támogat érzelmileg. Ha Damien végre leszokna az italról, együtt küzdenétek, és újra fellobbanna az a bizonyos szikra.

– Lehet, hogy örökre kialudt.

– Megint hülye vagy! – emelte fel a hangját, és majdnem haragosan meredtem rá, ezért kedvesebben folytatta: – Nem ismerek másik két embert, akik ennyire szeretnék egymást, mint ti. Különleges dolog, hogy ilyen régóta együtt vagytok. Kijelenthetjük nyugodtan, hogy gyerekként jöttetek össze.

– Ja…gyerekként – karba tettem a kezem, és a halántékommal az ablakhoz dőltem.

– Lebénultál, Jake, és Damien akkor se mondott le rólad. Tisztában vagy azzal, hogy ott volt előtte az út, és ő téged választott. Ezt csak a szíve mondhatta neki.

– Inkább fejezd be – motyogtam az orrom alatt. – Kibaszottul örülök, hogy senki se hisz nekem.

– Csak reálisan szeretném látni az egészet. Egyébként meg küzdj érte, ha érzed, hogy el akarják venni tőled.

– Nem küzdök azért, hogy boldogtalan legyen élete végéig. Ha az a nő segít neki túljutni a tragédián, akkor csinálja.

– Sosem fog túljutni rajta, és csupán úgy élhet vele együtt, ha érdemes. Érted érdemesnek találná. A férjem nélkül már meghaltam volna.

– Én meg nélküle.

Nem hittem volna, hogy ennyire komoly irányba terelődik a beszélgetésünk, és nem is emiatt látogattam meg, azonban elkerülhetetlen volt. Mindkettőnknek bőven akadt vérző sebe, ami nem akart behegedni soha. Amikor rápillantottam, a saját édesanyámat fedeztem fel benne, a kócos hajában és beesett, karikás szemében, azt a személyt, aki a kórházban sírt, mert a fia lebénult, és teljesen olyan, mintha meghalt volna.

– Most biztosan izgulsz – szólalt meg Amelia már az utcánkban járva. – Nem mellesleg ideges lehetsz, aggódsz. Ez is okozhatja, hogy képzelődsz.

– Kösz, hogy felsoroltad mit érzek, eddig nem érdekelt, de áh! – azzal rávágtam a térdemre ököllel.

– Be fog lilulni – figyelmeztetett.

– Leszarom! – kiabáltam, és összeszorítottam a fogaimat.

Amelia mit sem törődött azzal, hogy hirtelen állattá váltam, továbbra is nyugodtan beszélt:

– Mihez fogsz kezdeni Damien nélkül?

– Meghalok.

Kinéztem az ablakon, és három percre volt az otthonom, ám alig kaptam levegőt, azon tűnődtem, hogy megpróbáljak-e kiugrani a kocsiból. Hamarosan bekanyarodtunk a házunk elé.

– Jake… – Amelia megérintette a vállamat.

Addig tartott a titkolózás, hirtelen felülkerekedett a szégyenérzeten és a férfiasságon a félelem. Annyira melegem lett, mintha nem lenne klíma az autóban, és perzselne a nap odakint. Az ölembe hajtottam a tekintetemet, és remegett a szám, a karom, az ujjaim meg ökölbe szorultak, és tiszta erőből nyomtam a térdemre, miközben kitört belőlem:

– Kurvára félek! – Patakokban folytak a könnyeim, a hangom elvékonyodott. – Meg fogok halni!

– Nem mondták, hogy meghalsz.

– De meghalok, ha nem sikerül.

– Épp ezért szólj Damiennek!

– Velem jön Mike.

– Őt nem szereted! – Amelia megragadta a felkaromat, és határozottan a szemembe nézett. – Értsd már meg! Zavart vagy.

– Te nem lennél az a helyemben?

– Persze. És nem hagynám hátra azt, aki fontos nekem.

– Szenvedni fogok, és eleget látott szenvedni. Emiatt sem…

– Ne légy buta!

Hátradőltem, és lesimítottam a nedvességet az arcomról, néhány mélyebb levegővétel után a szívverésem is lelassult. Még nem döntöttem el mit csinálok, még semmiben se voltam biztos, csak abban, hogy rettegek. Határozottan rettegtem.

– Vedd ki a székem – kértem. – És köszönöm, hogy elhoztál.

Amelia egy dühös sóhajt követően kiszállt a kocsiból.

Amilyen gyorsan tudtam betekertem a házba. Odabent rám telepedett egy kínzó kétségbeesés, ami hasonló volt a sötét hanghoz. Mi van, ha tényleg paranoiás vagyok? Nem akartam hallani a kísértet lépéseit, nem akartam azt, hogy kövessen, nem akartam azt, hogy fojtogasson. Meg kellett keresnem annak jeleit, hogy ezen a helyen történt valami, amíg távol voltam: rossz szagok, gyűrött lepedő, ottfelejtett óvszer. Elindultam a hálószoba felé, a folyosón haladva feltűnt, hogy nyitva van Damien szobájának ajtaja. Besandítottam, majd egyszerre lettem meglepett és boldog. Azt hittem, hogy nincs itthon, iszik valahol, vagy kidőlt, és alszik. Ehelyett egy jóképű férfit láttam a kanapén feküdni, egészséges kezében egy könyvet tartott, és mélyen elmerülve a történetben olvasott. Egyszerűen csodálatos volt, hogy végre hasonlít korábbi énjére. Ezt a Damient szerettem. Ki sem lehet fejezni, hogy mennyire. Eszem ágába se volt megzavarni, és amúgy is keveset pihentem, ezért folytattam az utat a folyosón.

AZ ÉLET ÉRTELME

Letettem a könyvet, mert rám tört egy különös érzés, mintha figyelne valaki. Elfelejtettem, hogy mennyire feltölt az olvasás. Biztosan furcsa, hogy a romantikus regényeket szerettem. Persze titkoltam, és amikor apám rájött kamaszkoromban, jócskán elszégyelltem magam. Hiányzott nekem a rendes család, az anyai szeretet, és ezáltal a szeretet összes formája, beleértve a szerelmet is, de olvasva róla elhittem, hogy létezik.

Elhagytam a szobát, és összevont szemöldökkel néztem szét, a folyosó üresen fogadott engem. Egészen biztos voltam abban, hogy Jacob hazajött. Aggódtam érte egész éjjel, nem tudtam, hogy merre lehet. Végre visszaköltözött belém a féltés, amiért kerekesszékes, és ha távol kell lennie tőlem, esetleg egyedül, bármi rossz történhet vele. Tisztában voltam azzal, hogy egy harmincon felüli, erős felnőtt férfi, azonban ugyanannyira vigyázni akartam rá, mint Grace-re. Nem hazudtam Savannah-nak, amikor azt mondtam, hogy szeretem. Az érzés, ami megszállt a kómából való ébredésemkor, keveset halványodott, inkább új alakot öltött. Igazság szerint nem akkor találkoztunk Jacobbal először. Egy éve jártunk, de nem emlékeztem rá. Végülis beleszerettem újra, és bár múltam darabjai elvesztek, egy halvány hang suttogott a fülemben, hogy ez a fiú, aki kétségbeesve figyel a kórházi ágyam mellől és idegennek hiszem valójában nagyon fontos szerepet tölt be az életemben. Aztán fény derült erre, és elég zavarttá tett, közben az is kiderült, hogy nemsokára apa leszek. Kis híján összeroppantam, mert még azt se ment felidézni, hogy mikor költöztünk Floridába. Teljesen abban a tudatban voltam, hogy Nebraskában lakunk apámmal. Úgy megdöbbentem, hogy megállt a szívem, de visszahoztak. Onnantól kezdve arra vágytam, hogy emlékezzek Jacob első, az igazi első pillantására és az igazi első csókjára.

Őrülten vonzódtam hozzá. Rengeteget segített az állapotomon és a lelki gondjaimon, hogy egy pár voltunk, viszont senki sem tanította meg, hogy a szerelem nem tart örökké, és ne féljek attól, ha valami más lesz belőle.

*

A teraszon ácsorogtam a korlátra könyökölve hajnalban. Kávét ittam fürkészve a felkelő nap narancssárga sugarait a fűre és a kinti székekre vetülni. Nehezen aludtam, megterhelt az utazás előző nap, elbóbiskoltam a repülőgépen, pedig a kedvenc zenéimet hallgattam fejhallgatón. Akkor voltam huszonkettő.

Azt hittem, hogy Nancy közeledik, ő húzza el az üvegajtót, de amint megfordultam fellélegeztem. Ha lelki gondok kínoztak, jobban esett egyedül lennem, vagy olyasvalakivel, aki nagyon közel áll hozzám, és apa ilyen személy volt. Persze kedveltem Nancyt, de szégyelltem beavatni a problémás dolgaimba, főleg amiatt, mert Jacob balesete után rengetegszer sírtam előtte. Akkor már nem kerestem azt, hogy a sebek begyógyulnak-e. Az egyetemen megtanultam, hogy egyes traumák formálják az idegrendszert és a személyiséget. Azt is megtanultam, hogy melyek azok a kritikus időszakok az ember életében, amikor óvakodni kell a traumáktól: kisiskolásként, hatévesen fejlődik ki a személyiség, és nekem sok csonttörésem volt első osztályban. Gyakran tűnődtem azon, hogy vajon milyen ember lennék, ha ezek nem hagynak nyomot az agyamban. Tudtam, hogy nyomot hagyott az is, amikor láttam a szerelmemet lélegeztetőre kötve, csövek lógtak a testéből, pityegett az EKG. Közben azzal a feszültséggel küzdöttem, hogy a saját balesetem kitörölte az elmúlt hónapok történéseit: a bordatörés, a műtét és a kóma. Aztán megsüketültem az egyik fülemre, később megszületett a lányom, akinek szintén csövek lógtak a testéből, törékeny volt, mint a porcelán, nem hiába hívják az Osteogenesis Imperfectát köznyelven üvegcsont-betegségnek.

Grace császármetszéssel jött a világra, viszont túl hamar. Annyira apró volt, hogy a mellkasáig ért a pelenka, meg se bírt mozdulni az inkubátorban, és majdnem átlátszó bőre felfedte kék ereit. Amikor kiemelték az anyaméhből, eltört az egyik bordacsontja. Sosem lett erősebb, de hosszú élet várta volna, ha óvatos és a környezete vigyáz rá. Akár egy terhességet is bevállalhatott volna.

Egy hármas beteg hordott ki, akit biztosan reménnyel töltött el a téves tudat, hogy a szíve alatt növekvő magzat egészséges, és talán ezért esett rám a döntése a végzetes pillanatban. Megmentett. Bár a legtöbb anya úgy döntött volna, ahogy Amy Barnes. Amelia is feláldozott mindent Grace-ért. Lemondott a főiskoláról, barátokról, bulizásról, szerelemről. Később belevágott a tanulásba, de a lányunk már második osztályba járt. Grace termetileg egy négyévesre hasonlított abban az időben, csupán akkor döbbent rá az ember, hogy rég nem óvodás, ha megszólalt.

Apám csendben kortyolta a kávéját, és azt hittem, úgy megy be, hogy hozzám se szól, de végül lerakta a bögrét az asztalra, majd együtt néztük a fényeket. A teraszon kellemes hűvöset biztosított az árnyék.

– Min tűnődsz? – kérdezte.

– Semmin. Nem aludtam jól.

– Ez rossz duma.

Apára pillantottam, aki még meg se fésülködött, és atlétát meg laza nadrágot viselt, hozzá papucsot. Mégis komoly arcát fürkészve megijedtem tőle, mint kiskoromban, pedig nem igazán volt épp félelmetes.

– Jacobon jár az eszem – vallottam be.

– Mikor nem?

– Ha ilyen gúnyos vagy, szerinted fogok beszélni?

– Te is ilyen gúnyos vagy.

– Volt kitől tanulnom.

Sóhajtottam, és leültem a lépcsőre, felhúztam a lábam, átöleltem a térdem, és a zöld füvet bámultam magam előtt. Apa azonnal helyet foglalt mellettem:

– Na, ki vele!

– Furcsa érzéseim lesznek, ha Jacobra gondolok.

– Hogy érted?

– Olyan, mintha nem lennék szerelmes belé.

Apa erre fejcsóválva kinevetett, én meg morcosan sandítottam rá.

– Erről nem tanultál a suliban? – kérdezte.

– Micsoda?

– A szerelem nem tart örökké.

Kinyújtottam a lábamat, megkereszteztem a bokáim, és a terasz fehér faoszlopához dőltem.

– A szerelem csak elindítja a dolgokat Damien. Aztán valami sokkal jobb következik.

– Mit értesz ezalatt?

– Kis buta vagy!

– Milyen legyek? Nemrég múltam el húsz.

Nem akartam gyerek módjára megsértődni, ám ezzel elkéstem. Nyilván nem értettem, hogy mire céloz apa. Őszintén elkeserített, hogy kezdtek átalakulni bennem a Jacob iránt érzett érzelmeim, és hülyeségeket mondtak.

– Nem szokott eszedbe jutni, hogy legszívesebben szakítanál vele? – kérdezte apa.

Bólintottam, mert erre szóval nem mertem felelni. A napfény egészen megvilágította az udvart, a lábfejemre simított, ezért megmozdultam, és megint átöleltem a térdem jó nagy lélegzetvétel közepette.

– Miért szeretnél szakítani? Őszintén gondolkozz el, és úgy válaszolj!

A lelkem mélyén tudtam a választ, és ennek felismerése egy kicsit megnyugtatott, de nem kevésbé szomorított el, hisz egyelőre nem állt módomban változtatni.

– Rettentően hiányzik, és talán könnyebb volna nélküle.

– Távkapcsolatban vagytok, és ez normális gondolat tőled. De ha kibírjátok, akkor ismét együtt lehettek. Megszerzed a diplomádat, aztán folytatod az egyetemet, és lehetne jogosítványod, hogy gyakrabban hazalátogathass, illetve tanulhatsz közelebb.

Összeráncolt homlokkal, szinte gyanakvóan tekintettem apára. Ő tanácsolta, hogy távol legyek Jacobtól, és most ő mondja, hogy legyek hozzá közelebb.

– Mi az a jobb dolog, ami vár ránk apa?

Erre elmosolyodott, és nemes egyszerűséggel azt mondta:

– Szeretet.

– Nem jobb a szerelem?

– Nem. Halálod napjáig szeretni valakit sokkal, sokkal jobb – magyarázta. Felismerte, hogy mit érzek, annak ellenére, hogy nekem fogalmam se volt róla. Nyilván többet tapasztalt nálam.

– Nem könnyű az élet, igaz apa?

– Dehogynem! – azzal vállon bökött, én meg elvigyorodtam. – Ha benőtt a fejed lágya, nagyon is könnyű és szép. Csupán meg kell találnod benne a boldogságodat.

*

Akkor még nem sejtettem, hogy miről beszél, viszont a nappaliban a kanapén ülve és aggódva, hogy merre van Jacob, már nagyon is jól tudtam. Természetes, hogy megzavart a lányom elvesztése. Ez egy ugyanolyan rossz időszaka volt az életünknek, mint az, amikor Jacob lebénult. Őszintén megvallva csak rossz időszakok követték egymást hosszú ideig, bár lehet, hogy ez a legtöbb párnál hasonlóan történik, mégis örömöt találnak valamiben, attól függ, hogy mire koncentrálnak. Ha hajlandóak vagyunk felfedezni a szépet, hiába sűrű a sötétség, akkor valóban rálelhetünk a boldogságunkra. Jacob rohant hozzám az autóbaleset után, elfogadta, hogy napokig fekszek, szótlan vagyok, szó szerint néma. Elnézte, hogy iszok. Istenem! Kis híján bántottam.

Végigsimítottam az arcomon a tenyeremmel, és olyan hangosan fújtattam, hogy a morgásom visszhangzott a tágas helyiségben. Bárcsak több kellemes emlék térne vissza hozzám! Az, amikor először megcsókolt vagy átölelt, a hangja, egyáltalán a jelenléte. Minden bizonnyal az első évünk volt a legjobb, és úgy fájt a hiánya. Megragadtam egy párnát, és dühösen a földhöz vágtam, közben lángolt bennem a bűntudat, esküszöm, képes lettem volna megfojtani saját magam.

Hol van?

Felpattantam a kanapéról, és a faliórára pillantva döbbentem rá, hogy körülbelül negyven perce ültem ott és őrlődtem. Fájdalom lüktetett a homlokomba, marta a gyomrom az éhség és a lelkifurdalás. Az ujjaim ökölbe szorultak és görcsösen remegtek. A szemem száraznak tűnt, ha pislogtam szúrt, mintha homok lenne a szemhéjam alatt. Rosszul aludtam az éjjel, és néha felzokogtam, akár egy csecsemő. Az olvasás is elfárasztott. Nehéz lábbal, lassan kullogtam a hálószoba felé.

Benyitottam a helyiségbe, és elakadtak a szavaim, ahogy a lélegzetem. Az a perc egy álomra hasonlított. Addig is elég zavart voltam, akkor pedig végképp felborult körülöttem az egész világ. Nem értettem, hogy lehet ez. Mégis hogy lehet? Csak álltam ott, és meg se mertem mozdulni, viszont őszintén megvallva nem szerettem volna, mert egyszerűen megbabonázott a látvány, és nem fejeződhetett be, élveznem kellett, hisz annyira, de annyira régen történt meg velem. Az elmúlt napon és estén a fejemben gomolygó alattomos, kínzóan fullasztó fekete köd feloszlott, hogy egy kicsit a fény irányába fordulhassak. Eszembe jutott a lányom, meg az, hogy nem volna szabad boldognak lennem, ha ő szenved, és nem utolsó sorban én, ÉN öltem meg!

Nem! Nem én öltem meg!

Az összehúzott függönyöktől félhomályos szobában kellemes hűvös terült szét. Eredetileg azért jöttem, hogy lepihenjek, ám nem fértem el az ágyon. Jacob pusztán alsóneműben aludt a gyűrött lepedőn és párnán, halkan szuszogott. Pislogtam párszor, hogy elhiggyem, ez a valóság. Ha nem lett volna mellette a tolószék, akkor senki se mondja meg róla, hogy nem tud járni. Jóképű, izmos, tetovált férfi feküdt az ágyon, ilyen vonzó volt a mindennapokban is, és több mint tizenkét hónapja nem vettem észre.

Óvatosan léptem, habár zoknit viseltem, mégse szerettem volna, hogy a talpam túl nagy súlyt helyezzen a parkettára, és az hangot adjon ki. Úgy ültem le az ágy szélére, akár egy szellem, és Jacob felé hajoltam. Az általa kifújt levegő az ajkamra tapadt, az orromba szállt a bőre illata, amit régóta ismertem, de nem szerettem kevésbé. Megtapintottam az arcát lágyan, aztán nem bírtam a késztetéssel, és megcsókoltam őt. Ekkor hatalmasat dobbant a szívem, mert Jacob visszacsókolt, majd azt suttogta:

– Nem alszom ám!

Egymásra néztünk, és én tovább simogattam. Gyönyörű, égszínkék szemében vékony, piros ereket fedeztem fel, talán nem aludt eleget.

– Merre voltál Jakey?

– Milyen rég neveztél így! – Ezt nem tagadhattam, és örömmel ejtettem ki a becenevet. – A panzióban voltam, aztán meglátogattam Ameliát, hazahozott. Beszélgettünk.

– Ameliát?

– Hiányzott nekem.

– Értem. Hogy van?

– Nem jobban, mint te.

Fürkésztem Jake-et egy darabig, és fel akartam tenni a kérdést, hogy miért töltötte az estét a panzióban, viszont az ok azonnal beugrott: bántottam. Annyira messze került tőlem! Egy hatalmas falat húzott közénk a frusztrációm, és le kellett azt rombolnom. Megérintettem a nyakát, majd a mellkasát, erre leereszkedett a szemhéja, és egy újabb, finom levegőt fújt a számra, ezért ismét megcsókoltam. Hosszasan, kiélvezve.

– Mi van veled Damien? – kérdezte, és elpirult, esetleg zavarba hoztam.

– Bocsáss meg, amiért kis híján bántottalak. Tegnap nem ittam egy kortyot sem, és rendbe fogok jönni, de még ezernyi bántó gondolat kínoz.

– Milyen gondolatok?

Jacob megfogta a kezemet, és összefonta az ujjait az ujjaimmal, aztán azt néztük, ahogy magasra emelve rásüt egy kevés fehér fénysugár a függöny keskeny résén át.

– Egy hang azt mondja, hogy ne legyek boldog, mert Grace sem az – kezdtem halkan. – Arra kér, hogy menjek utána, ezt érdemlem.

– Honnan veszed, hogy Grace szenved?

Újra és újra elolvastam a közös évszámainkat. Lehet, hogy rengeteg rossz történt kettőnkkel, de ezek mind-mind összekötöttek minket. És ha nem vagyunk egymásnak, akkor elsüllyedtünk volna a saját fájdalmainkban. Tudtam, hogy a gyász is ilyen, éppen emiatt nem értettem egészen mi zajlik bennem, eddig úgy tűnt, hogy a gyász jelenti az életemet. De nem. Grace nélkül Jacob jelentette az életemet.

Jake elengedett, és ezúttal ő tapintotta meg zilált arcom, és kedves hangon azt mondta:

– Grace egy angyal volt, és most is az. Egy csodás mennyei angyal, és fentről néz le rád.

Megremegett az ajkam, és amikor már majdnem sírtam rájöttem, hogy milyen régóta tartom vissza az érzelmeimet.

– Ha itt lenne, akkor azt akarná, hogy boldog légy – folytatta Jake, és a simogatással letörölte első kicsorduló könnyeimet. – Erre gondolj, ha megszólal a hang. Tisztában vagy azzal, hogy mennyire szeretett téged. Miért hiszed azt, hogy örömmel töltené el a szenvedésed?

– Fogalmam…sincs… – ismételgettem, majd Jacob mellkasára hajoltam. Az ölelése olyan volt, mintha eddig csak futottam és futottam volna, azonban végre megpihenhetek.

Jake cirógatott, elsöpörte a hajat a homlokomról.

– Észrevettem, hogy olvastál – mondta. – Jó úton haladsz. Tudom, hogy sosem fogod teljesen feldolgozni a halálát, hidd el sejtem milyen akkora tragédiával együtt élni, amitől sosem leszel önmagad többé. De itt vagyok veled.

– Arra gondoljak, hogy ő egy angyal és szeret? Nem gyerekes dolog ez?

– Nem gyerekes azért küzdeni, hogy szépnek lásd az életedet.

Felemelkedtem, és ismét ránéztem. Kipihentebbnek láttam őt, lehet, hogy az előbb nem csak nekem kezdett eloszlani a fekete köd. Választ vártam valamire, és százszor elmondtam volna, ha muszáj, bár a szó keveset ér, meg az ígéret is, de azért megpróbáltam:

– Bocsáss meg! Nem bántalak többé, bízhatsz bennem. Megváltozok.

– Te is elviselted, ha dobálóztam, kiabáltam és zokogtam napokig. Miért ne tenném meg érted ugyanezt? Na meg, nem félek ám tőled! – mosolyodott el.

Jacob gyengéd érintése a nyakamra siklott, és közel húzott, hogy megcsókoljon.

– Megbocsátok Damien.

KOCKÁRÓL KOCKÁRA

Jacob

Nem értettem, hogy mi történik. Igyekeztem nem meglepettnek tűnni, és csak élvezni Damien közelségét. Eddig minden jel arra mutatott, hogy nem szeret úgy, ahogy régen. Természetes, ha az érzelmeink változnak valaki iránt, és viszonylag hamar rádöbbentem arra a bizonyos változásra. Amikor kamaszok voltunk, és Damien kómába esett, majd amnéziája lett, próbáltam visszaszerezni az emlékeit. Ellátogattunk azokra a helyekre, ahol fontos események történtek, hátha felelevenítenek néhány képkockát a múltjából. Valójában én okoztam a törését azzal, hogy egy heves pillanatban, szeretkezés előtt nem figyeltem oda, mennyire gyenge. Akkor még egészséges voltam. Bűntudat kínzott, amiért ráfeküdtem, a súlyom alatt pedig eltört az egyik bordája. Ebből kifolyólag én okoztam az amnéziáját, aztán ezt követte egy nehéz depressziós időszaka. Igazság szerint vele együtt szenvedtem, és azon voltam, hogy a múltja elveszett darabkái ismét egésszé álljanak össze. Nem jártam sikerrel, és az együtt töltött első egy évünkből csupán pár pillanatot szereztünk vissza. Pedig nagyon szép év volt, és mire véget ért már éreztem, hogy ő lesz az. Ő lesz az a lélek, akit nekem szánt a sors. Egyszer megkérdeztem erről anyát, és azt felelte: ha megtalálod az igazit, az olyan, mintha hazatérnél egy fárasztó utazásról.

Lehet, hogy az elmúlt hónapok is egy fárasztó utazás részei voltak, és majd egyszer valóban célba érünk, ahol megpihenhetünk egymás karjaiban?

Arra gondoltam, hogy jobb, ha nem figyelek semmire, sem az óra kattogására, sem a külvilág halk zajaira és elhallgattatom a fejemben kiáltozó szavakat. Amikor hazajöttem, kerestem annak a nyomait, hogy valaki más feküdt az ágyunkban, azonban az egész hely mozdulatlannak látszott, és nem futott az orromba idegen illat. Vagy csupán nem akartam észrevenni? Ám akkor ez nem számított.

Damien a mellkasomon pihentette a fejét, és ölelt, közben a szívem lángolt érte, és visszajátszottam a képzeletemben az elmúlt pillanatokat: a bocsánatkérést, és azt, hogy elmesélte mi bántja. Hallottam tőle korábban is, viszont egyszer sem tűnt ennyire őszintének.

– Damien, elárulsz valamit?

– Persze.

Azt szerettem volna tudni, hogy tetszik-e neki Savannah, de amilyen hirtelen bevillant az ötlet, annyira gyorsan megijedtem a lehetséges választól. Rosszulesett, mégis tisztáznom kellett ezt, és eldöntöttem, ha azt feleli, amit mások, hogy paranoiás vagyok, akkor elhiszem.

– Jakey? – pillantott rám kíváncsian.

– Mi történt veled? – módosítottam az eredeti kérdésemen.

– Csak jobb lett a kedvem.

– Mitől? – alig hittem a fülemnek.

– Olvastam és gondolkodtam.

Egy puszit adtam a homlokára. Ez a perc ugyanolyan volt, mint bármelyik régen, és visszafogtam a hangokat, amik azt mondogatták, hogy puhatolózzak tovább. Mosolyra hajlott a szám, és gyengéden megérintettem Damien arcát, aki ekkor meglepetten kezdett fürkészni. Kimerült tekintete volt, és sejtettem, hogy nem az alvás hiányától. Pont így nézett rám Amelia aznap.

– Miért vagy ilyen jó hozzám hirtelen? – kérdeztem.

– Keresem a boldogságot, és azt hiszem, hogy te vagy az egyedüli, aki megmutathatja merre lelem.

– Nekem pedig te.

Damien tarkójára tapintottam, majd lágyan megcsókoltam őt. Összeért a homlokunk és az orrunk, egy darabig egymás levegőjét szívtuk be lehunyt szemmel.

– Eddig is itt voltam – az ujjam hegyével cirógattam a hallókészüléke fölött.

– Az lehet, azonban én vak voltam. Nem akarok rád támadni soha többé, nem akarok megbolondulni és abba belehalni.

A számon volt egy bizonyos szó, vagyis nem egy szó, egy egész mondat, sőt, bekezdések áradata, de rádöbbentem, hogy valami elromlott bennem. Fogalmam se volt, hogy mi művelte ezt, talán a bizonytalanság, amit a jövőm tartogatott, és az, hogy megtörtént, amit sose hittem volna. Ahogy Damient figyeltem egy másik embert láttam, és beugrott egy kép tegnapról: gyűlöletet tükröző tekintete. Sejtettem, hogy a csalódás idővel elhalványul, elmúlik, ám emiatt a vallomás részemről elmaradt. Boldogabbá tett a beszédnél az idilli perc, a halvány fény, a párom bőrének illata, miközben némán néztük egymást. Damien volt az én különleges fiúm, akiért újra kockáztattam volna az életem. Arra a srácra vágytam, aki épphogy betöltötte a tizenhetet Floridába költözésükkor, és nem a gyűlölködő, ittas férfira. Cselekednem kellett, hogy visszahozzam, újjáéledjen a jelenben. Egy egyszerű örömteli pillanat elég lett volna.

– Nem ettem még ma – mondtam. – Rendeljünk pizzát.

– Oké.

Igyekeztem lelkesedést erőltetni magamra, ezért felültem, és elővettem a mobilomat. Damien követte a példám, és amikor az ágy támlájához dőltem, hozzám bújt, én meg hirtelen nem tudtam, mit cselekedjek. Elfelejtettem, hogy étlapot akartam keresni a neten. Megingott a nagyujjam a kijelző felett, de rögtön eszembe jutott az étterem neve, amit úgy szerettünk. Szerencse, hogy nem volt fontos megszólalnom, mert a meghittségtől akadozóvá vált a légzésem is.

– Baj van? – pillantott rám Damien, és rám fektette langyos tenyerét, pont oda, ahol a szívem eszelősen dübörgött.

Minden bizonnyal feltűnt neki, mert az arca ugyanolyan zavart lett, akár az enyém, és megijedt:

– Ja…Jacob, jól vagy?

– Persze. Csak megéheztem.

Halkan sóhajtottam, és az étlapot kezdtem tanulmányozni.

– Vegyük a kedvencünket – javasolta. Végre mosolygott. Aranyosan, kedvesen, és meg se lepett, hogy azonnal megenyhültem iránta. Pontosan egy ilyen percre volt szükségem az előbb. Nincs benne semmi különös, nem kifejezetten romantikus, csak egyszerű és nyugodt.

– Édesem… – suttogtam.

Damien kíváncsian kutatta az ajkamon lévő szavakat a szemével. A haja alá csúsztattam az ujjaim, és megcsókoltam mielőtt kimondtam:

– Szeretlek téged. Te szeretsz még engem?

Ekkor eltávolodott tőlem, felült és előrehajolt. Hosszú ideig csendben maradt, és felém se fordult. Hamar feszültség töltötte meg a szobát, ezért úgy döntöttem, hogy leadom a rendelést a neten. Rám ereszkedett, vagyis inkább rám zuhant a kétségbeesés, és elvette az étvágyamat, pedig a weboldalon ínycsiklandozó fotók szerepeltek az ételekről. Komolyan bíztam abban, hogy paranoiás vagyok, és másoknak van igazuk, tehát Damien nem csal meg. Hülyén éreztem magam, és kényelmetlenül, amiért fel mertem tenni azt a kérdést. Addig se jöttek könnyen a szavak, ám akkor már nem szívesen társalogtam. Összeszorítottam a fogaim.

– Szeretlek téged Jacob.

Lassan emeltem fel a pillantásom az ölemben szorongatott telefonomról. A várva várt hatás elmaradt. Damien halkan, szomorú hangon válaszolt, és úgy összegörnyedt, mintha szégyenkezne. Ismertem, mint a tenyerem, néha meg se kellett szólalnia ahhoz, hogy tudjam, mi zajlik a fejében, és ez akkor is így történt. Tisztában voltam azzal, hogy olyasmit tett, amit nem lett volna szabad.

Amikor összehúzott szemöldökkel és kis híján félve meredt rám, éreztem, hogy valami megint tönkremegy bennem:

– Muszáj mennem Jacob.

– Oké – bólintottam.

Egyedül ettem meg a pizzát a tévét bámulva a nappaliban. Hogy miért nem faggattam Damient arról, hová rohan? Amiért ismét csalódtam. Egy ilyen egyszerű dolog miatt hagytam, hogy elmenjen otthonról, és ne érdekeljen hová. Ahogy a kanapén ültem törökülésbe hajlítva a lábaimat, arra eszméltem, hogy nyugodtabb vagyok, mert Damien nincs velem. Fájt. Ez a legegyszerűbb kifejezés erre. Valójában megszakadt a szívem, de ettem, és ha már neki lehet, akkor én is ittam, ám csak sört. Néztem a tévében közvetített baseball mérkőzést, és már nem vártam semmit. Rádöbbentem, hogy hosszú hónapok óta várom azt a bizonyos áttörést, azt a bizonyos pillanatot, amikor végre minden rendbejön, és elárulhatom, hogy mit akarok csinálni. Ám az a nap feltépett egy sebet, a lelkem egy gyakran vérző sebét: a reményt, amit folyton tönkretett, hogy csalódtam Damienben. Az örökös várakozást a változásra. És én nem bírtam tovább várni. Hát mit tegyek? Nem várok. Nem várok olyasmit, ami sosem jön el. Ezért egész békésen megettem a csípős pizzát a meccs közben, megittam két üveg sört, és végül elfáradtam. Amikor leraktam az üres tányéromat beugrott, hogy azért szerettük ezt a pizzát, mert alig csípett, és több húsfélével pakolták tele a tetejét, meg kétféle sajtot szórtak rá.

Úgy döntöttem, hogy később se firtatom, hogy Damien hol volt. Miközben tekertem vissza a hálószobába, fájdalmasan jutott eszembe, hogy már megint magamra hagyott. Ám ezúttal nem egyszerűen magányos voltam nélküle, hanem azt éreztem, mintha köztünk magasodna egy masszív kőfal, amit sehogy se lehet lerombolni. Tudtam, hogy beszélnünk kellene a kapcsolatunkról, a titkolózásról, mert igenis titkolózott. Igaz, az ismerőseim szerint bolond voltam, hisz megint azt képzeltem, hogy félrelép. De ha tévedek, akkor miért nem mondta azonnal, hogy szeret? El se akartam hinni, hogy olyan vagyok, mint kamaszkoromban, és arra vágyok, hogy viszontszeressen a szerelmem, pedig elmúltam harminc. Lehet, hogy az izgatottság okozta, amit Ameliával is szóba hoztunk. Nehéz időkben szükség van egy társra, egy megértő társra, aki kedvességgel fordul felénk.

Nem ez volt az első alkalom, hogy egyedül töltöttem a délutánt, és később úgy aludtam el. Arra jutottam, hogy elkészítek egy videót a Youtube-csatornámra. Támogatásra volt szükségem, és a követőimtől általában kaptam pár biztató szót, noha inkább én szerettem volna inspirálni másokat.

*

Rövid idő után meguntam az otthonlétet, a feszes napirendet és a számítógépes játékokat. Féltékeny voltam Damienre, amiért már a harmadik félévet tölti az egyetemen. Neki nyitva állt egy fényes jövő kapuja. Az én jövőm nem tartogatott semmit, és ez nemsokára felőrölt. A hobbijaim nem töltöttek fel energiával, alig volt önbizalmam. Anyám ellátott néhány tanáccsal, ahogy korábban, kamaszkoromban, azonban nem figyeltem rá. Új hobbit kerestem.

A garázsunkban zsúfolódó lomok között megtaláltam a gyerekkori játékaimat, addigra valaki elköltöztette onnét a biciklit, szerencsére. Az ölembe helyezve a papírdobozt gurultam be a nappaliba. A dobozt a dohányzóasztalra tettem, aztán elgondolkodtam: ez így nem lesz jó. Olyan hely kellett, ami sima és egyenes: egy asztal. Az államat dörzsölgetve tűnődtem, és nem maradt más választásom csupán az, ha visszatekerek a garázsba.

Odabent egy hosszú asztalt takart el a dobozok és zsákok rengetege. Átkutattam néhányat, és ruhákra leltem bennük, rengeteg cuccra, amit anyám kidobott volna, ha eszébe jut. Vállat rántottam, és felnyitottam a garázsajtót. Rám sütött a meleg napfény, és az első zsákkal az ölemben kigurultam a kukához. Félóra elteltével a legtöbb szemetet kivittem, ami pedig nem fért el a kukában a fal mellé került egymásra pakolva. Anyám autója nem parkolt bent épp, ezért elég nagy terület keletkezett.

Visszatértem a házba, ahol megtöltöttem vízzel egy műanyag vödröt, beledobtam egy rongyot, és öntöttem bele tisztítószert. Virágillat kíséretében tekertem vissza a garázsba, közben izgultam, hogy a combomon lévő vödör le ne essen, nem szívesen lettem volna vizes, és a padlót se volt kedvem feltakarítani.

A vödröt felhelyeztem az asztalra, amiről lemostam a port és a koszt. Pont megfelelő volt a magassága nekem. Elmosolyodtam.

Visszaérve a nappaliba már átkoztam magam, amiért egyáltalán behoztam a dobozt, de az órára pillantva rájöttem, hogy gyorsan elmúlt dél. Észre se vettem, hogy mennyi idő telt el, és ez örömöt okozott. Végre nem azzal telt a napom fele, hogy unatkozok és kesergek.

Az asztal egész hamar megszáradt. Kiöntöttem rá a színes építőkockákat, a doboz meg a sarokba került a többihez.

Mire anya hazajött a munkahelyéről, a kockákból egy házat építettem, és még parkolót is elé, kerekeket találtam, kocsik álltak az épületnél. Nem hittem volna, hogy a gyerekkori holmijaim milyen kellemes emlékeket idéznek fel bennem: olyanokat, amikor apám velünk élt, boldog család voltunk hármasban. Ameliával játszottunk, úsztunk és focizott is velem. Gördeszkáztunk, kemény csaj volt, én jobban sírtam, ha elestem, mint ő.

Éreztem, hogy anya mögöttem áll, ezért megfordultam. Feltűnt, hogy át sem öltözött, utcai ruhát viselt, biztosan nem talált a lakásban, ezért megkeresett.

– Mit csinálsz itt? – kérdezte zavartan.

– Házat építek. Miért?

– Csinos lett. Unatkoztál?

– Új hobbi kell.

Anya megharapta alsó ajkát, és odahúzott mellém egy kopott huzatú irodai széket. Látszott, hogy agyal, de nem kérdeztem rá, bár kicsit feszültté váltam. Attól féltem, hogy gyerekesnek nevez majd.

– Nem tűnődtél azon eddig, hogy főiskolára jelentkezz?

Erre meglepődtem, és lehajtottam a tekintetem.

– Dehogynem – feleltem némi csalódással a hangomban.

– Megnéztem a videóidat a neten, és tetszik, hogy inspirálni akarod a hozzád hasonló embereket. Megmutatod az életedet, és arra ösztönzöd a többi kerekesszékben élőt, hogy ne felejtsék el a céljaikat, ne adják fel. Te is töprenghetnél azon, mi legyen a célod.

– Attól tartok, hogy nem vesznek fel egyik főiskolára sem, és nem bírom feldolgozni a csalódást.

Anya elmosolyodott, és azt mondta őszintén biztatva:

– Menni fog. Ha pedig mégsem, akkor együtt feldolgozzuk. Kitalálunk pár programot, ami feldob. Szerintem érdemes lenne megpróbálnod.

– Úszni akartam, sportolni. Nyilván benne volt a pakliban, hogy ezzel semmit sem érek el, viszont egészségesen sem tudtam, mi legyen belőlem.

– A városban és Palm Beach-en is van egyetem.

– Igaz.

Anya bogarat ültetett a fülembe, és örömmel töltött el, hogy megdicsérte a videóimat. Sok rossz pillanaton voltam túl, és nem egészen múlt el mind, ám mégis szerettem volna, ha mások példát vesznek az igyekezetemről. Rám is jó hatással volt, mert miközben inspiráló beszédet tartottam online, felsoroltam magamnak a saját sikereimet: A sportban való kitartásomat, a küzdelmemet a vízzel, a tetoválásaim értelmét és elkészültét, amit bemutattam nekik vonásról vonásra, és nekem már az sikernek számított, ha felszereltem egy kapaszkodót.

Aztán karácsonyra hazajött Damien, kaptam tőle egy új kameraállványt. Ő vett rá arra, hogy látogassak el velük a partra. Damien beszerzett egy piros fürdőnadrágot, amin hátul a dús szakállú Mikulás képe szerepelt, és amikor felpróbálta, kiröhögtem. Igazság szerint aranyos volt benne. Az volt a véleményem, hogy a kép lehetne elöl, mert akkor kidomborodna a Télapó orra. Persze hozott egyet nekem is, de rögtön visszautasítottam arra hivatkozva, úgyse látszódna a minta, hisz ülök.

Nem szívesen mentem ki a strandra. Rengetegen ünnepelték Palm Beachen az óceánban fürödve a karácsonyt. Anya is vett egy piros fürdőruhát, ami a mellrészén fehér fodrokkal volt díszítve. A nők többsége hasonlót viselt.

Az árnyékban hűsöltem, és hideg, alkoholmentes koktélt ittam, napernyő vetett rám árnyékot. Az üvegasztalra helyeztem a poharamat. Anya odalépett, és azt mondta:

– Segítünk, hogy közel jöhess. Leülsz a homokba.

– Röhejes lennék. Elvagyok itt. Nincs semmi baj.

Abban a percben megérkezett Damien, aki kicsit libabőrös volt, nemrég hagyhatta el a vizet. Örültem, hogy nem retteg tőle úgy, mint a költözésükkor, igazi fóbiája volt a nyílt óceántól. Megfordult a kis fabódé felé, ahol gimnazista srác árulta a koktélt. Rátekintettem, és megpillantottam a Mikulást, a feneke nemcsak kerekedett, fénylett is a minta miatt és mert vizes. Nem bírtam a késztetéssel, jól rácsaptam, mire felkiáltott, anya meg kinevetett minket.

– Miért?! – meredt rám Damien, de ő is elvigyorodott, és a hátsóját simogatta.

– Bocsi, muszáj volt.

Anya bólintott, és visszament a család többi részéhez; velünk ünnepelt Amelia Grace-szel.

Damien kért egy ugyanolyan italt, mint amilyet én ittam, aztán leült velem szembe. Nedves, hullámos barna haj keretezte hosszúkás arcát, és azt az elbűvölő mosolyát. Kellemesen lebarnult mellkasán vízcseppek gyöngyöztek.

– Ideadod? – kérdezte.

Bólintottam, és leakasztottam a székemről a táskám, kivettem belőle a hallókészüléket, és odaadtam neki. Én őriztem, nehogy baja legyen, ha Damien megmártózik.

Szétnéztem, miközben hallottam, hogy ő szürcsöli a koktélt. Ekkor megpillantottam egy turistacsoportot egészséges vezetőjükkel, és mindenki sötét lencséjű szemüveget viselt, meg fehér bot volt náluk. Eltátottam a szám, aztán attól tartottam zokon veszik, majd rájöttem, hogy nem látnak engem. Édes Istenem! Egy ilyen gyönyörű helyen vaknak lenni! – gondoltam teljesen elhűlten.

A poharamat fürkésztem, és tudtam, hogy van a közelben egy szálloda, aminek szép fekete, régi stílusú kapuja van, és a kaputól a bejáratig egy madzagot feszítettek ki. Ha helyesen sejtettem, akkor azért, hogy aki nem lát a fonalat követve könnyebben eltaláljon az ajtóig.

– Azta! – megragadtam Damien csuklóját, ő meg döbbenten bámult rám.

– Baj van? – lerakta a koktélt, és aggódva megfogta a kezem az asztal tetején. Oldalra nézett, és még jobban meglepődött, addig észre se vette a csoportot.

– Eszembe jutott valami.

Én voltam a legfiatalabb panziótulajdonos Palm Beach-en. Ragaszkodtam ahhoz, hogy az épületet én tervezzem meg. Már az egyetemen elkezdtem készíteni a tervrajzot, közben megtartottam a hobbimat: a garázsunk tele volt apró műanyag kockákból készített épületekkel. Annyi pénzem nem volt, hogy akkora szállodát építtessek, mint a látássérülteknek, de otthonosabb lett, amiért úgy festett, mint egy nagy ház. Segítettek a követőim, akiket beavattam az ötletembe, apám rengeteg alapanyagot biztosított családi vállalkozásunk jóvoltából. Elég sok időmet elvette, de könnyebben fel tudtam dolgozni, hogy Damien tovább tanul, hosszú utat járt be addig, amire dr. Peterson lett.

Végre volt értelme az életemnek.

HULLÁMOK

Átöltöztem, a szobámban találtam egy-két ruhadarabot, fogalmam se volt, hogy mikor hagytam ott azokat. Semmi nélkül kisiettem az utcára. Se táska, se pénz, se személyes holmik. Telefon hiányában nem tudtam, hogy mit tegyek, nem mertem visszamenni érte. Térdnadrágom zsebébe dugtam a kezem, de azt nem lehetett, amelyiken a gipsz volt, és ez őrülten zavart. Vészesen gondolkodni kezdtem, hogy merre induljak, milyen helyet ismerek gyalogosan a kocsmán kívül. Nem iszok – határoztam el, és elkanyarodtam az egyik sarkon, tiszta és gazdag udvarok között sétáltam.

Istenem! Olyan elveszettnek éreztem magam, mint egy kisgyerek, aki eltűnik a plázában, és sír az anyja után. Leültem egy padra, amire kifejezetten rásütött a nap, és még az ülőrésze is forró lett tőle. Nem találtam megfelelőbbet. Izzadtam és zilált tekintettel néztem szét, amikor rájöttem, hogy a közelben lesz egy buszmegálló. Úgy összezavarodtam Jacob kérdésétől, hogy észre se vettem hol vagyok. Felkeltem, nem bántam, mert pár liter verejték lefolyt a homlokomon mire visszatértem a valóságba.

Kiértem a külvárosból, üzletek, éttermek sora következett, és a buszmegálló, ahol páran ácsorogtak. Távolabb álltam meg, hogy ne legyek feltűnő. A jármű megérkezett, szemtelen módon felugrottam rá, amikor a hátsóajtón leszálltak néhányan. Egy nőt meglöktem, aki motyogott valamit, szerencsére nem értettem. Leültem leghátul, az ablakhoz fordultam. Még akkor se tudtam, hogy hová tartok, egyelőre idegesen bámultam a kint sétáló rengeteg embert abban a reményben, hátha felismerek közülük valakit. Fogalmam se volt, hogy hol szálljak majd le. És ekkor mintha a sors küldte volna őt, rátapadt a tekintetem az üvegre, és kiegyenesedtem. Savannah az egyik parkba ment be, egy gyönyörű nagytestű, vörös szőrű kutyát sétáltatott. Nem mondta, hogy van kutyája!

Zaklatottan fürkésztem az utasokat, és éreztem, ahogy a busz lassít, előrelendültem kicsit. Nem túl gyakran jártam a város ezen részén, épp itt volt az ideje. Szinte verekedtem a lépcsőért, megint kaptam megjegyzést, azonban nem érdekelt.

Megcsapott a meleg a járdára lépve. Szedtem a lábam, hogy Savannah még ott legyen, ahol az előbb. Átjutottam az úttest másik oldalára, és bevetettem magam a fák közé, ahol azonnal kikerült engem két kocogó férfi. Gyerekek viháncoltak a játszótereken, egy szökőkút mellett elsuhanva és hallva a csobogást rám tört a vizelhetnék, aztán egy lecsupaszított füves részen fiatalok olvastak vagy tanultak egy pokrócon ülve, biztosan főiskolások voltak.

A bokám sajgott, a lábszáramba görcs nyilallt, mire megpillantottam a nőt, aki feszes fekete leggingsben és haspólóban fogta erősen a csípőjéig érő jószág pórázát. A haja vastag kócos kontyként képezett dombot a feje tetején.

– Hahó! – kiáltottam, mire megállt a széles betonút közepén.

– Damien! – örült meg nekem, de amikor odaértem felfedeztem a szemében némi meghökkenést. – Mit keresel itt?

– Nem sétálhatok erre? – ziháltam.

Savannah végigmért engem, és heves légzésemből biztosan leszűrte, hogy kifáradtam, amiből meg azt, hogy futottam utána.

– Hogy vagy? – kérdezte.

A kutya meg se ugatott engem, csóválta a farkát és szinte boldogan lesett rám. Jólnevelt házikedvenc volt.

– Eljöttem otthonról, mert aggódom – mondtam.

– Itt lakok nem messze. Nincs kedved felugrani?

Savannah egy szűk lakásban élt, ahol a krémszínű falakat fényes fehér ajtók törték meg. A folyosó végén egy nagy nappalit és egyben konyhát alakítottak ki. Lila mintával díszített selyemfüggönyök lógtak az ablakokon. Mennyezeti ventilátor zúgása oldotta a csendet. Megint eluralkodott rajtam az érzés, hogy nem itt kellene lennem, de igazság szerint fogalmam se volt arról, hol volna a helyem. Körülbelül tíz percbe telt ideérnünk, ami nem sok, ám ahhoz pont elég, hogy meggondoljam magam, haza akarjak rohanni, és megmagyarázzam Jake-nek a viselkedésemet.

Savannah a kutyatálba száraz eledelt szórt, az állat rögtön nekifogott, majd roppanó hanggal majszolta.

– Kérsz inni? – A nő kinyitotta a hűtőt, és feltett a konyhapultra egy flakon üdítőt. – Persze alkoholmenteset, bár gondolkodtam. – Töltött nekem egy pohárba, pedig nem is szóltam, hogy kérek. – Nincs jogom beleszólni a dolgaidba. Szeretek segíteni, és rápörögtem erre.

Elvettem tőle az innivalót, ami jól jött, mert a torkom kiszáradt, szédültem, a gyaloglástól kimerültem és keveset ettem aznap.

– Segíts! – nagyot nyelve raktam le az üres poharat a kétszemélyes étkezőasztalra, és leültem, a lábszáramban futkosó görcs lassan összerántott.

Savannah tekintete megváltozott, nem volt elutasító, és udvariatlanságnak számított, hogy engedély nélkül leültem, mégsem említette meg, noha kinéztem belőle. Együttérzést tükrözött a pillantása.

– Mesélj! – intett, aztán karba tette a kezét.

– Jake azt kérdezte, hogy szeretem-e. Igen, szeretem. De bűntudatom van.

– Miért?

– Mert megcsókoltalak.

– Akkor vegyél egy nagy levegőt, és valld be. Biztosan megbocsát.

– Nem csak erről van szó.

Erre Savannah helyet foglalt, és arrébb csúsztatta az előttünk lévő vázát, amiben sárga tulipánok nyíltak. Így rendesen látott.

– Na elárulod? – rántotta fel a szemöldökét.

– Nyomtatni szerettem volna pár felnőtteknek való színezőt. Ivás helyett színezni akartam, erre nem sikerült belépni a közösen használt profilunkba. Vagyis Jake profilja, és eddig használhattam, viszont megváltoztatta a jelszavát.

– Hm – hátradőlt, tűnődve dörzsölte meg az állát, aztán elvigyorodott. Igazi gonosz vigyor volt.

Haragudtam ezért, ám nem igazán Savannah-ra, hanem inkább magamra, hisz az elmúlt évben mutatott viselkedésem okán nem csoda, hogy Jacob jelszót változtatott.

– Valamit titkol előled – jelentette ki Savannah.

– Ezt én is sejtem. Ki akarom deríteni, hogy mit.

– Nem tudod kitalálni az új jelszavát?

– Bármi lehet, akár xyz282B is.

A nő ekkor kinevetett, és a kutya felvakkantott, egy darabig nézte a gazdáját, majd tovább evett, miután azt hallotta:

– Nyugalom, Suzy! – Savannah felém fordult. – Eddie tanácsolta, hogy szerezzek be egy kutyát, így van mivel lekötni magam.

– És figyelj! – kezdtem, nem törődve azzal, amit mondott. – Jake egy szóval se említette, hogy ismer téged. Mi történik?

– Akkor biztos, hogy titkolózik. Nincs más mód, hogy kiderítsd? Semmilyen közösségi oldalának a jelszavát nem ismered?

– Azt nem, de van egy Youtube-csatornája. Nagyon rég néztem meg a videóit.

– Hátha onnan hozzájutsz valamihez. – Savannah vállat rántott. – Sok szerencsét!

Azonnal felpattantam a székről, és csak úgy a farzsebemhez kaptam. Szokásom volt leellenőrizni idegen helyen, hogy a zsebemben tartott dolgaim, pénztárca, mobil, megvannak-e. Összeszorítottam a fogaim, aztán elfintorodtam, mintha beleharaptam volna egy citromba. Az ujjaim a pénztárcámra tapintottak. Biztos ott volt a legutóbbi alkalom óta, hogy kellett, és a nadrágot egyenesen azzal együtt vettem fel.

– Mi az? – kelt fel Savannah is.

– Á, csak egy barom vagyok! – legyintettem.

– Nem vagy. Bár rád férne egy fodrász.

– Tessék?

– Elkísérjelek? Úgysincs egyéb programom. Vagy neked van?

– Már nincs – feleltem csalódottan.

– Hátha Jacob könnyebben megbocsát, ha csinosabb vagy.

Bírtam ebben a nőben, hogy gond nélkül eszébe jutottak spontán cselekvések, mint az, amikor az ő ötlete miatt autóztunk el Palm Beach-re. A saját fodrászához vitt, a lakásától néhány saroknyira lévő szalonba. Savannah ismerte az ott szépítkező hölgyeket, nekem meg égett a pofámról a bőr, és a tekintetemmel önkéntelenül férfiarc után kezdtem kutatni.

– Egy menő sérót akarunk Lizzy – közölte Savannah a körülbelül vele egyidős, barnított bőrű, fekete hajú nővel, aki kifejezetten mélyen dekoltált vállpántos felsőben vigyorgott rám.

Leültem a tükörrel szembe, és kis híján egy hajléktalan nézett vissza, még szerencse, hogy megborotválkoztam nemrég, különben a látvány jobban elborzaszt. A cicababa beletúrt hullámos hajamba, és valódi élvezet tűnt fel vastagon kifestett szemében.

– Milyen dús! – jegyezte meg.

Erre csupán azt feleltem:

– Ja – és zavaromban inkább nem fürkésztem tovább magam.

– Van elképzelésed?

– Csak annyit szeretnék, hogy végre ne fessek úgy, mint aki épp most bújt elő a kukából.

Ekkor magas hangú nevetések özönlötték el a szalont.

Végül frissen és szinte új emberként távoztam. Alul lett a legrövidebb a hajam, és fokozatosan egyre hosszabb felfelé haladva, elöl továbbra is barna hullámok kanyarodtak a homlokomra. Pont, mint egyetemistakoromban.

Mivel immár normálisan néztem ki, Savannah-nak megint támadt egy hirtelen ötlete, és mert korgott a hasunk, beültünk egy étterembe. Az egyik boxban foglaltunk helyet a piros kanapén, előttünk az asztalon virág díszelgett egy keskeny vázában, mellette két étlap, amit perceken át fürkésztünk, mire elhatározásra jutottunk. Legszívesebben legalább két kiló húst, sültkrumplit ettem volna, már majdnem kilyukadt a gyomrom, és a csendben olykor morgott is, ilyenkor Savannah együttérzően rám mosolygott. Ám úgy gondoltam, hogy nem illik disznó módjára zabálni egy nő előtt, bár ez az intelem hamar köddé vált, mert ugye barátok voltunk. Jól átsütött marhahúst rendeltem, igazán fűszereset, véresen nem szerettem, és hogy hű legyek új életvitelemhez nem vörösborral öblítettem, tiszta vízzel. Amikor végeztem és hátradőltem, keresztbe tettem az evőeszközeimet a tányéron, erre a pincér nemsokára megjelent, és elvette, megkérdezte, hogy kérünk-e még valamit, és egy alkoholmentes, mangós-kókuszos koktélt választottam. Egy böfögés terpeszkedett a torkomban, de lenyeltem, hogy ne viselkedjek teljesen udvariatlanul.

Telehassal, finom italt kortyolgatva csevegtünk Savannah-val. Nem érintettük a gyerektémát, amitől mindketten felszabadultabbak lettünk. A munkánk, hobbink került szóba, elárultam neki, hogy szeretek olvasni és zenélni. Beavattam abba is, hogy kamaszkoromban egy bárban énekeltem, hogy tudjam támogatni a lányomat anyagilag. Megdicsért, amiért ennyire fiatalon felelősséget vállaltam, aztán elmesélte, hogy régen a szabadidejében babaruhákat varrt, az anyja tanította meg arra hogy használja a varrógépet. A környékbeli kislányoknak adta oda a holmikat, akik örültek, amiért a babáik hetente váltogatják a csinosabbnál csinosabb ruháikat. Divattervező akart lenni, egészen kiskora óta rajzolt, rengeteg füzet telt meg az általa kitalált tervekkel. Aztán ez megmaradt hobbinak, akárcsak nekem a gitározás.

Észre se vettem, hogy milyen sok időt töltöttünk együtt. Savannah elővette a telefonját, amikor az megcsörrent. A szomszédja hívta, hogy Suzy hangosan ugat és kaparja az ajtót.

Boldogan váltunk el, én meg végre hívhattam egy taxit, és eszembe jutott, hogy korábban fel se tűnt a pénztárca a zsebemben. Akkor is szégyelltem magam érte, és a sárga kocsiban ülve szótlanul vártam, amíg hazaérek. Közben lement a nap, és az utcánkban haladva kinéztem az ablakon a fehéren világító lámpákra. Minél inkább közeledtünk a házhoz, annál erősebben hasított belém az aggodalom, hogy vajon Jacob mit fog mondani, és én mivel magyarázom furcsa viselkedésemet. Szó nélkül elrohantam délután. Valljam be az igazat? Azt is, hogy megcsókoltam egy nőt?

Tisztában voltam azzal, hogy az őszinteség a legjobb módszer, amivel bocsánatot kérhetek, mindenképp hatásosabb az új hajamnál. Azért reméltem, hogy tetszeni fog neki, habár idegesen rágta a fülemet a tudat, hogy mielőtt kikérhetném a véleményét meg kell ejtenünk egy kínos beszélgetést.

Az egészet bevallom – ezzel a mondattal a fejemben szálltam ki a kocsiból a rovarciripeléstől hangos kertvárosi éjszakába. Kifizettem a fuvart, és a bejárati ajtó irányába gyalogolva feltűnt, hogy viszket a bőröm a gipsz alatt. Ez nosztalgikus érzést okozott, emlékeztem rá, hogy kiskoromban egy vékony fapálcával nyúltam be alá, amit apám nekem faragott. Egyszer eltört a hegye, és én sikítozva szaladtam körbe a társasházban lévő kis lakásunkat: apa, apa, baj van! Ő meg a tévét bámulva sörözött. Szórakoztató emlék volt, és szerencsére segített elvonatkoztatnom az idegességtől.

Szétnézve odabent mégis eluralkodott rajtam egy addig nem tapasztalt rosszullét: szorongtam, amiért az otthonunkat belepte a sötét. Egy különös hangot hallottam, és ez vészjóslóan hatott. Lassan sétáltam a folyosón a félhomályban, és beugrott, hogy talán Jacob nincs itt. Bátrabb voltam, mint az autóban, ami az őszinteséget illeti, és kész lettem volna bevallani, hogy megcsókoltam Savannah-t, ha nem torpanok meg a hálószoba ajtaja előtt. Odaléptem, a tekintetem megdermedt, és az addig alig kivehető különös hang gyorsan felhangosodott, én meg rögtön a kilincshez kaptam. Fájdalmas nyögés szűrődött ki odabentről.

*

Igazság szerint nem csak egyszer titkolóztam Jacob előtt. Már megvolt a szobatársam, Nate, de alig szólt hozzám, és ha tehette nem töltött velem öt percnél többet a kollégiumi szobánkban. Én lehettem az egyetlen diák a környezetemben, aki egész évben felelősséggel tanul és sosem csinál semmi hülyeséget. Szúrtam az elkényeztetett kölykök szemét, akiknek a szüleik márkás autókat raktak a seggük alá és nem szenvedtek hiányt semmiben. Nem csoda, hogy kerültem a társaságukat, lehet akkor is így cselekedtem volna, ha nincs más okom erre.

Mégis zavart, hogy nem vagyok olyan, mint a korombeliek. Egyetlen barátot szereztem, Adamet. Egyik délután felhívtam, hogy találkozhatnánk-e, mert unatkozom és meginnék egy italt. Felajánlotta, hogy menjünk fel a lakására, addig ez nem történt meg. Vállat rántottam a dolgon, de amikor elhagytam a munkahelyemet napnyugta körül, megkörnyékezett egy rossz megérzés. Tudtam, hogy mit akar tőlem Adam, és biztosan ezért lettem ideges. Élni szerettem volna az életemet egy kicsit, akárcsak mások.

Bespréztem magam mielőtt elindultam, hogy ne legyen sülthús szagom. Odakint langyos szél fújt, emlékszem, hogy folyton az orromra seperte a hajszálakat, ami zavart. Adam arra kért, hogy várjam meg a sarkon, és én meg is tettem, de amíg eljutottam odáig nem csupán a szél, az összes ember jelenléte zavart már. Attól tartottam, hogy hiba az, amit csinálok: nem volna szabad egy idegen fickónál töltenem az időmet. Végülis azt mondtam Jacobnak, hogy ő a haverom. Nem fűzött több hozzá, ám akkor se sikerült megszabadulnom a gondolattól, hogy bűnt követek el.

Adam fehér Fordja feltűnt a távolban, ekkor kiléptem az épület takarásából. A szívem dübörgött. A férfi széles mosollyal szállt ki a kocsiból, és azt megelőzően, hogy beültem, elszívott egy szál cigarettát. Megkérdezte, hogy milyen napom volt. Sablonosan azt feleltem, hogy jó, és ezt csend követte. Nyilván látszott rajtam a zavartság, éreztem a pillantásán, hogy észrevette, túl fürkészően vezette végig rajtam a szemét, mintha azt keresné, mi bajom. Savanyú képem és sok sóhajom, melyeket igyekeztem elnyomni, késztethették erre.

Egy kétszobás lakásban lakott a belvárosban. Belül minden világosbarna és zöld volt, a kanapén egy díszpárnát és kockás pokrócot figyeltem, és rádöbbentem, hogy mennyire elfáradtam. Legszívesebben ledőltem volna.

Adam elhúzta a függönyöket, hogy világosabb legyen, bevakított a napnyugta narancssárga fénye. Még az előtérben levettem a cipőmet, a táskámat Adam a fogasra akasztotta. Hellyel kínált, aztán hozott nekem egy doboz sört és rágcsálnivalót. Tévé nézése közben beszélgettünk, és lassan arra eszméltem, hogy kezd elnyomni a sörben lévő kevés alkohol. Melegem lett, a fejem kóválygott.

Besötétedett, és tisztában voltam azzal, hogy vissza kell mennem a kollégiumba. Kaptam még egy doboz sört, ami hamar elfogyott, aztán Adam egyedül hagyott, kiment a konyhába, hogy vacsorát csináljon. Ragaszkodott ahhoz, hogy egyek mielőtt elhagyom a lakást. Ezen is vállat rántottam, aztán amikor rajtam kívül senki se volt a nappaliban, egyszerűen ledőltem végre. Belesüppedtem a párnába, kényeztette a testemet a kényelmes és széles dívány puhasága. Az oldalamon fekve néztem a sorozatot, aminek a címét se tudtam. Égett az éjjeli lámpa, de annyira halványan, mintha nem is lett volna. A szemhéjam nehezedni kezdett, és azon gondolkodtam, hogy nem ezért jöttem ide. Olyasmit akartam csinálni, amit mások, elsősorban barátkozni és végre nem a kötelességeimmel foglalkozni. Igaz, hogy nem tartozott a kötelességeim közé az idegen fickók kanapéján való fekvés, ám ezt mégse mondtam volna lázadásnak.

Nem bírva a késztetéssel, és sokáig tartó küzdelem után lecsukódott a szemem. Nem akkor történt meg először, és néhányszor vissza kinyitottam, ám ezúttal nem éreztem hozzá elég erőt. A végtagjaim elernyedtek, jólesett ellazítani az izmaimat, mintha kiszállt volna belőlem lényem egy súlyos része. Szabályosan szedtem a levegőt, elmúlt a szorítás a torkomból és a mellkasomból, ami addig megállás nélkül kínzott. Abban a percben jöttem rá a létezésére, és azt hittem átlagos dolog, hogy folyton feszengek. Nagyon rég aludtam el annyira békésen.

Azonban az ébredésem közel se volt békés. Pirítós illata futott az orromba, ami önmagában kellemes, de közben feltűnt, hogy valami a bokámhoz ér. A tévé elhallgatott, és felpillantva láttam, hogy Adam kikapcsolta. Fáradt voltam, és ideges, nem csoda, hogy elaludtam. Bár ne tettem volna! Felültem, és arra eszméltem, hogy Adam egészen közel van hozzám és a lábamat simogatja.

– Aranyosan aludtál – mosolyogta.

– Ideje mennem.

– Ugyan! Hová sietsz?

Még közelebb húzódott, viszont egy pillanatra se engedett el, az érintésétől kirázott a hideg. Nem mertem megmozdulni, nyeltem egy nagyot.

– Eressz el! – ráncoltam össze a homlokom, és el akartam rántani a lábam, azonban Adam jobban megmarkolta a bokám.

– Bejössz nekem – vallotta be.

– Te nekem nem jössz be.

Lestem vastag ujjait, amikkel olyan erősen fogott, hogy a bőre kipirosodott. A kézfején sötét szőrszálak nőttek. Nem kívántam a közelségét, és amikor odahajolt az arcomhoz beszívtam egy keveset az illatából, undort váltott ki belőlem. Nem tudtam volna lefeküdni vele, mert nem tetszett a szaga, nem úgy, mint Jake-é. Nem illettünk egymáshoz.

– Engedj el! – szóltam rá erélyesen.

– Ugyan!

Vettem egy mély levegőt, majdnem elkapott a pánik, ám aztán beugrott, hogy férfi vagyok. Megütöttem Adamet az öklömmel. Sose ütöttem meg senkit előtte, sajgott is a kezem, és egy röpke másodpercre odasandítottam, de nem esett bajom. Amint elengedett, és az orrát tapogatva jajgatott, azonnal felpattantam, kirohantam az előszobába, közben megmozgattam az ujjaim, nem törtem el.

Nem sajnáltam, hogy köszönés nélkül távozok, a cipőmet csak felemeltem a földről, és a lépcsőházban bújtam bele.

Tudtam, hogy Adam megadná, amire szükségem van, egy jó szex is feldobott volna, de nem akartam ilyen hülyén viselkedni, és egyébként se vonzódtam hozzá. Lehetett volna a titkos szeretőm, akivel bűnözök, és egy kicsit azt érezhetem, hogy élek. De nem így döntöttem, és elég távol kerülve a lakásától leültem egy padra mielőtt visszamentem a kollégiumba. A tenyerembe temettem az arcomat, és máris visszaszállt belém az a súlyos énem, aki a torkom szorongatta. Azt ismételgette, hogy helyesen cselekedtem, viszont a könnyebb énem, aki elaludt a kanapén, idiótának tartott.

Őszintén megvallva gyakran megbántam ezt a döntésemet, mert így elfelejtettem, hogy törődjek magammal. Már csak azért is lefeküdhettem volna mással, hogy tapasztalatot gyűjtsek, vagy rájöhessek arra, mi az igazán jó nekem. Fel kellett nőnöm ahhoz, hogy ne érdekeljenek azok a dolgok, amiket kihagytam: a buli, barátok, kirándulás, kicsapongás. Szenvedtem, amiért meg se próbáltam. Vagyis megpróbáltam akkor, amikor felhívtam Adamat, azonban gyorsan feladtam.

Nem meséltem el Jacobnak soha, hogy a pasi kis híján rám mászott, nem állt szándékomban felzaklatni, én meg azon voltam, hogy minél hamarabb kitöröljem azt a napot.

*

A kitárt ajtóban álltam, és csupán a sziluettje rajzolódott ki előttem. Jacob ágyon ülő alakja felől nyögések, zihálás hangja jött. Pár lépés múlva ott voltam mellette, és egészséges tenyeremmel simítottam meg és emeltem fel az arcát, hogy megfigyelhessem. Rásütött a fehér holdfény, ettől sápadtabbnak tűnt, szemhéja leereszkedett, ajkai eltávolodva egymástól kapkodtak levegő után.

– Fáj? – kérdeztem, és a szót követően megremegtek a lélegzetvételeim. Letörölgettem a homlokán gyöngyöző verejtékcseppeket.

Jacob bólintani szeretett volna, ám az érintésem nem engedte. Kinyújtott lábára sandítottam, rögtön kiderült mi baja, igazság szerint már akkor megtörtént, amint észrevettem őt, sőt, amint meghallottam a nyögéseit.

– Menjünk ki – javasoltam, és dübörögni kezdett a szívem. – Most kellemes az idő.

– Oké – nyöszörögte, majd reszkető karjával a tolószékért nyúlt, de inkább azt mondta halkan: – Nem bírok átülni. Most nem.

– Semmi gond, de kapaszkodj a nyakamba, a gipsz miatt.

Fájt a lába. Nem igazi fájdalom volt, az agyában létezett: egy jelzés a testétől, hogy valami hibádzik az idegrendszerében. Sosem írta le pontosan, hogy mekkora fájdalom, bár nem is kellett, az összes alkalommal szemtanúja lehettem a mértékének, ha épp előttem tört rá. Áramütéshez hasonlította, néha ahhoz, mintha tűzben égnének a porcikái a derekától a lábujjáig.

Gipsz borította karomat a hátára tettem, a kézfejem a hóna alá kanyarodott, ám nem sikerült rendesen megfognom, a térdhajlatánál azonban igen. Ahogy kértem, amilyen erősen képes volt, megkapaszkodott a nyakamban, és vettem egy lendületet. Felemeltem, és egy fordulattal beleültettem a kerekesszékbe. A talpát ráhelyeztem a talptámaszra, megigazítottam a lábszárait.

Jake balra dőlt, mintha a fejét is nehezen tartotta volna. Minden bizonnyal aludni akart korábban, mert atlétát és alsóneműt viselt. Borzasztóan sajnáltam, és amikor a gardróbból kihalásztam egy vékony pokrócot azonnal aggódtam, pedig egyetlen pillanatig nem néztem őt csupán. Az ölébe terítettem a pokrócot, ráhajtogattam a lábára, hogy ne zavarja a kerekek mozgását.

Kitoltam a szobából, végig a folyosón, és ki a szabadba. Az egyik tolókart stabilan markoltam, ezzel irányítottam elsősorban, a másikat is fogtam, bár ügyetlenül, annyit használt, hogy ne álljunk meg és egyenesen haladjunk. Elégszer toltam már, főleg ilyenkor, ha a betegségénél is betegebb lett valamiért. Előfordult párszor, hogy fertőzést kapott a katétertől, vagy elrontotta a gyomrát, és ment a hasa. Ilyenkor nem szívesen hagyta el a házat, talán este kimerészkedett a teraszig. Előttem nem szégyellte, ha elgyengült, és elfogadta a segítségemet.

Képtelen voltam megszokni azt, ha szenved, hiába töltöttünk együtt tizenöt évet. Egyéb hozzá kapcsolódó dolgot megszoktam, például azt, hogy katétert és felnőtt pelenkát rejt a fürdőszobaszekrény egyik fiókja, a zuhanyzót, ami egyben kád, hogy a vastag szélére leülhessen, a tükröt, amit meg lehet dönteni, a fal közepére szerelt villanykapcsolókat, a fordítva nyíló ajtókat. Azt, hogy kézzel rakta arrébb a lábát, hajlította törökülésbe, és fáradságosan emelte át magát az ágyra mellém este, és nekem kellett odabújnom, ha szükségem volt a közelségére.

Azelőtt, hogy beleestem a vízbe, és Jake utánam ugrott, én voltam a gyengébb. Hozzá képest egy darab homokszem voltam, ő meg egy szikla. Sose tört semmije, egyszer elesett, még kiskorában, és az álla megsérült, épphogy tapintható dudor maradt a helyén, viszont nem látszott. Úgy szorított, ha ölelt, hogy megroppant bennem egy-egy porc. Aztán fordult a kocka. Megtanultam erősnek lenni, elfogadni és feltétel nélkül szeretni, és megtanult a karom, a hátam meg a vállam is erősnek lenni, hogy segíthessek neki, ha muszáj. Sovány voltam, a csontjaim kis híján átlagosak, néhány maradandó, butaságból szerzett deformitással, ám túlléptem saját gátjaimon, ahogy akkor is, és törött végtagom ellenére próbáltam az ujjaimat munkára kényszeríteni.

Nem volt komolyabb feladat tolni a széket, mint egy babakocsit, persze a benne ülő személy jóval nagyobb súllyal rendelkezett egy babánál, főleg az én babámnál. Mégse érdekelt. Mélyen beszívtam a langyos, ciripelő éjszaka növény- és virágillatát. Kedveltem a kertvárost, és azokban a percekben kifejezetten értékeltem a nyugalmát. Jacobnak ez kellett, mert a fájdalmát nem enyhíthettem, egyedül azzal sikerült volna, ha a balesetet követően a sérült idegszálat összeforrasztom, és akkor is megteszem, ha az életembe kerül. Ezerszer eszembe jutott. Ha adhattam volna neki valami értékeset a testemből, azonnal adok, pont mint csontvelőt annak, aki leukémiában szenved. De gerincvelőt nem kaphatott senkitől.

– El… – szólalt meg, és megemelte a tekintetét.

– Ne beszélj, pihenj – kértem kedvesen.

– El kell mondanom…

– Tessék?

– El kell mondanom… – ismételte meg, és türelmetlenséget éreztem a hangjában.

Megálltam, és elé léptem, leguggoltam, hogy a pillantásunk majdnem egyvonalba kerüljön. Szinte zihált, és a kinti lámpák fényében ugyanolyan sápadtnak tűnt, akár odabent.

– Mit akarsz elmondani? – kérdeztem, és figyelmesen fürkésztem Jake-et.

– El fogok…

Felnyögött, és a könyökét megtámasztotta a karfán, lehunyta a szemét, a homlokához rakta az öklét, így tartotta a fejét, amíg a fájdalom az elviselhetetlen határát súrolta.

– Fúúú… – fújtatott, és kiegyenesedett, hátradőlt mélyeket sóhajtva.

Bennem is ekkora sóhajok képződtek, ám elnyomtam azokat, hogy ne tűnjek idegesnek. Épp volt elég baja, a hangulatommal nem szívesen súlyosbítottam volna.

– Majd később elmondod. Sétálunk még egy keveset, aztán hazamegyünk, oké, szívem?

Rám nézett, és egész ébernek látszott hirtelen. Biztos voltam abban, hogy arról próbált beszélni, amit ki szeretnék deríteni, de őrülten sajnáltam. Nem faggathattam.

– Csinos a hajad – mosolyodott el, ám csupán egy villanásnyi időre.

– Köszi.

Egy darabig kint maradtunk, legalább kiszellőztettem a bántó gondolataimat a koponyám mögül. Sajgott a karom, a gipsz nehéz volt, és néha ásítottam.

Végül a séta idillivé vált, elmúlt Jake fájdalma. Elaludt, abból jöttem rá, hogy azt hittem az ölébe bámul. Megálltam, és ismét elé léptem. Egy lélek sem járt arra, levettem a pólómat, letérdeltem a meleg járdakövekre, a térdemre tettem a ruhámat, és egy kézzel kockaformára hajtogattam. Majd Jacob álla és kulcscsontja közé helyeztem, kicsit megemelte. Ez a szék nem volt annyira kényelmes, hogy valaki aludjon benne, viszont Jake biztosan rettentően kimerült. Mosolyra késztetett ez az egész, mert gondoskodhattam róla, kaptam elég erőt ehhez, megváltozott a gondolkodásom. Elsöpörtem egy óvatos érintéssel kócos frufruját a homlokáról, miközben szuszogott. Átsuhant rajtam egy hullám, mint egy orbitális széllökés, a szívem is belesajdult, a sírás fojtogatott. A számra nyomtam az öklöm, a földre meredtem hosszasan, nem akartam bőgni, noha senki se vett volna észre. Az érzelmek hullámzása igyekezett elsodorni: meghatódás, szeretet, és jaj, mennyire hiányzol! – kiáltotta bennem egy kétségbeesett énem, amikor újra Jacobra tekintettem. Elég ebből!

Felkeltem, és a házunk felé kezdtem tolni őt. A hullám azonban csak sodort és sodort, a könnyeim meg kicsordultak. Egy újabb fekete köd oszlott el ott fent, egy újabb napfényes folt tűnt fel a tudatom borongós égboltján. Gyönyörű este volt, a csillagok fényesek, a levegő valóban kellemes, és a ház, ami nemsokára előttem állt kizárólag a miénk. Múltam lenyűgöző pillanatainak emlékét hordozta külsejében, illatában, minden falában és szobájában.

Végre kifújtam egy óriási sóhajt, és betolva Jacobot az előtérbe láttam lelki szemeim előtt, amikor beköltöztünk, és a mellkasomban lüktetett ugyanaz a boldogság, ugyanaz a szeretet, ami akkor. Összeszorítottam a fogaim, és már nem csupán az érzelmeim, kis híján egy hőhullám is letaszított gyengévé vált bokáimról. Megtöröltem az arcomat és a szememet, olyan dacosan, mint egy gyerek, mert nem szerettem volna újabb hullámokat.

Teleszívtam a tüdőmet levegővel, és bevittem Jake-et a hálószobába. Megigazítottam a párnáját, kitakartam őt, a pokrócot a közeli fotelba raktam. Megemeltem, felmordult, de nem ébredt fel. Így sokkal nehezebb volt, és féltem, hogy elejtem a gipsz miatt, ám megkapaszkodott a nyakamban félálomban, és egyébként se volt túl messze az ágy. A lábát egyenesbe tettem, és ráhúztam a vékony takarót félig. Amikor a két karját a feje mellé emelte, és elterült a felsőtestével, tudtam, hogy itt már kényelmes neki. Levettem a cipőmet, a zoknimat és a nadrágom, aztán bebújtam mellé.

UTOLSÓ PERCEK

Jacob

Mivel kerekesszékes voltam, két nappal az utazás előtt jeleztem a légitársaság felé, hogy repülőgépre szeretnék szállni. Az út a végső célomhoz összesen tizenhat óra, és már csak emiatt is idegeskedtem. Két csatlakozást kellett megvárnom, ami azt jelentette, hogy három légitársaságot készítettem fel arra, hogy mozgássérültként utazok, és reméltem, nem én leszek az egyedüli. Kérhettem volna, hogy egy személy segítsen nekem, amíg eljutok az ülésig, de nem volt fontos, mert Mike úgyis velem jön. Azt mondták a telefonban, hogy elveszik tőlem a székemet, és adnak egy olyat, ami elfér az ülések között, aztán azt is elveszik. Biztosítottak, hogy visszakapom a székemet a földet érést követően a csomagjaimmal együtt. Féltem attól, hogy a járművem tönkremegy egy ilyen hosszú úton, elég ha egyszer nem figyelnek oda, dobálni kezdik, megsérülhet, és úgy mi lesz velem? Leginkább az aggasztott, ha elveszik tőlem a másik széket is, akkor meg se tudok majd mozdulni, még szerencse, hogy a mosdót nem akartam használni, úgyse fértem volna el. Igazán bénának fogom érezni magam, és tehetetlennek. Eldöntöttem, hogy keveset iszok, így a tasak nem telik meg. Első utam Atlantába vezetett, addig durván másfél órát kellett kibírnom. Onnan egy Párizsba tartó gépre terveztem szállni, az már nyolc óra, és bele se számoltam az időeltolódás okozta gondokat, talán rám tör a rosszullét. Párizsból kicsit több mint egy óra alatt juthattam el Genfbe, ahol egy kisbusz vesz fel.

Damien érintésére ébredtem reggel. Utolsó emlékképem, hogy kint vagyunk, és enyhül a fájdalom, erre azonnal elalszom. Ezzel szemben rám sütött a nap, és a szerelmem mosolygott a homlokomat simogatva. Elmosolyodtam én is, és megtapintottam a haját, a mutatóujjamra tekertem egy hullámos barna tincset.

– Helyes vagy – mondtam. – Tetszik a hajad.

– Arra gondoltam, hogy ma ellátogatnék Eddie-hez, részt akarok venni a csoportos terápián holnap. Hátha írna fel nekem nyugtatót, antidepresszánst. Mit szólsz?

– Ezek szerint nem tervezel inni többet?

– Nem.

Damien megcsókolt engem, aztán a mellkasomra feküdt, és átöleltem.

– Meddig leszel ott? – kérdeztem.

– Azt nem tudom pontosan, ameddig szükséges. Talán egy óra. Miért?

– Veled szeretném tölteni az estét.

– Addigra megérkezek.

Délelőtt nekem is dolgom volt. Elkészültünk, ő az egyik, én a másik irányba mentem, Mike elvitt Ameliához. Erről Damien nem sejtett semmit, és aznap szerettem volna beavatni abba, hogy a héten elutazok.

Végül Amelia elvállalta a panzió felügyeletét. Alkalmazottként vettem fel, és fizettem neki a szívességért. Beszéltem a férjével, aki felajánlotta a segítségét, és jó szerencsét kívántak nekem. Amelia bosszús arccal ölelt át, de megnyugtattam, hogy az indulás előtt még eljövök, hogy elköszönjek tőle. Könnycseppeket láttam csillogni a szemén, és ettől elérzékenyültem, persze rátett egyébként se túl nyugodt hangulatom is.

Amikor hazaértem, Damien már otthon volt. Benéztem a hálószobába, és mélyen aludt. Begurultam a lehető leghalkabban, és észrevettem, hogy egy doboz gyógyszer van az éjjeliszekrényen. Ismertem, ezt szedtem a balesetem után. Egyszerű nyugtató volt.

Túlzsúfolttá váltak a napjaim, és meg kellett látogatnom a szüleinket, hogy elbúcsúzzak tőlük. Damien a csoportterápián volt, amikor Mike elfuvarozott engem hozzájuk. Azt hittem, hogy anya örülni fog, ha találkozunk, de tévedtem. Leonard értesült a tervemről nemrég, és nem tette boldoggá.

– Meg fog ölni! – figyelmeztetett, Larry meg olyan képpel állt távol tőlem a nappaliban, mintha azon őrlődne, hogy tépjen szét a tekintetével.

– A fiamnak bőven van elég baja Jacob – oktatott ki Larry. – Mit képzelsz, hogy el se köszönsz tőle, nem avatod be?

– Beavatom, ha ma otthon lesz, terápián vesz részt – magyaráztam.

– Meg fog ölni Damien, és persze a lelkifurdalás! – Anya a kanapén ülve csuklón ragadott, egymásra meredtünk. – Most azonnal hívd fel és mondd el neki!

– Nem vagyok kamasz. Szóval nem búcsúzkodni szerettetek volna, hanem lecseszni?

– Mégis úgy viselkedsz, mint egy hülye kölyök – motyogta Larry az orra alatt.

– Nem érted, hogy egy labilis alkoholfüggővel lehetetlen elutaznom? – néztem rá szikrákat szóró pillantással. – Mit művelne ott? Nem lesz szerinted elég bajom nekem is, illetve nincs elég bajom kibaszott tizennégy éve?!

Leonard annak hallatán, hogy felemeltem a hangomat csak jobban összerántotta a szemöldökét, és lépett egyet felém.

– Mielőtt megszólalnál – kezdtem, mert észrevettem, hogy nyílik a szája. – Rá akartam venni, hogy leszokjon. Most helyes úton halad. Azért sem tartottam helyesnek, hogy velem jöjjön, mert eleget bántottam már, és én ott szenvedni fogok. A lánya miatt gyötrődik, nem szívesen tetéztem volna. Végül beláttam, hogy ez hiba, a saját frusztrációm hozza létre a gondolatot, pont azért, amiről te beszélsz, nem áll szándékomban bántani.

– Akkor sem távozhatsz anélkül, hogy elköszönnél tőle! – kiabált rám. – Arra vágysz, hogy még jobban összetörhesd? Azt hiszed, hogy megóvod azzal, ha nem figyeli a szenvedésed, miközben faképnél hagyod?!

– Már nem hiszem ezt!

Szűkre zárt szemmel fürkésztem Damien apját. Sejtettem, mire célzott, és nem az autóbalesetre. Arra, hogy magamhoz láncoltam a fiát, és darabokra törtem a létezésemmel, a távozásommal pedig súlyosbítom a gondjait.

– Elég! – vetett véget anya a vitának. Meglágyult a tekintete, könnyekkel küzdve, remegő ajkakkal térdelt le elém, mosolyogni próbált, ám látszott rajta, hogy majd’ megszakad a szíve.

Két tenyérrel fogta meg az arcom, és azt mondta:

– Őrülten hiányozni fogsz. Küldj rengeteg képet, készíts videót, mutasd meg a fejlődésed! Nem bírom ki, ha nem láthatom. Bár veled tarthatnék!

– Legszívesebben egyedül mennék, de úgy igazán félnék.

Anya szorosan átölelt, gyenge teste a karomban megmoccant, és egy perc múlva halk sírása futott a fülembe. Én is könnyezni kezdtem, és a szívem meghasadt, pont mint az övé.

Biztosan rendezett volna anya egy ünnepséget, amiért évekre elköltözök, viszont így nem tehette, hogy az egészet titokban intéztem. Már akkor hiányzott.

Nagyon későn értem haza, és Damient a szobájában találtam egy nyitott könyvvel a hasán, megint kiütötte a gyógyszere. Egy éve nem pihente ki magát rendesen, és örültem, hogy végre olvas. Reméltem, ha meggyógyul a keze gitározni is fog.

Reggel árulom el. Majd reggel.

Igazság szerint csomagolnom kellett volna, az utazótáskámat elővettem korábban, pár holmit már belepakoltam. A gardróbban tartottam, hátha Damiennek szemet szúr és rákérdez, bár nem csodálkoztam, hogy nem történt így. Azon dolgozott, hogy meggyógyuljon. Át tudtam érezni a helyzetet.

Nem szóltam rá, hogy jöjjön be hozzám aludni, nehezen telt az estém, legalább nem keltettem fel, ugyanis az álom elkerült. A számítógépemhez gurultam oda, hogy haladjon az idő, és vártam, hogy a fáradtság legyőzze a bennem lévő izgalmat és idegességet.

Tisztában voltam azzal, hogy amikor leszállok az utolsó állomáson egy idegen helyen leszek, és lehet megbetegszem, mert nem vagyok ahhoz a klímához szokva. Európában épp ősz tombolt, és én hosszú órákon át néztem videókat lehulló falevelekről, közben nyugtató zongorajáték volt az aláfestés. Hallgattam eső halk moraját, kopogását háztetőkön, hófúvás hangját, mert ott ilyet is könnyen hallhatok. Nem ismertem se a német, se a francia, se az olasz nyelvet. Angolul fognak beszélni velem, és én nem tudok majd kommunikálni, ha valaki nem így szól hozzám, vagy esetleg nem tanult angolul, bár talán mindenki tanult. Sőt mindenki tanult, ez tuti. Tanulniuk kellett! Amerikai angolt is!

Szükségem volt Damienre, nem kételkedtem ebben, és gyűlöltem magam, amiért nem szóltam hamarabb. Elrontottam, elcsesztem, egyedül kell mennem. Meg fogok halni!

Annyi félelmem gyűlt össze, irracionális félelmek, hogy biztos voltam abban, az indulásig egy percet se fogok aludni. Azonban reggel sikerült elbóbiskolnom, de az ébresztőm csengett, mint egyébként. Úgy ültem fel az ágy egyik oldalára szerelt alacsony fakeretbe kapaszkodva, hogy forgott velem a helyiség, a szememet alig bírtam kinyitni.

– Damien… – szólaltam meg.

Nem kaptam választ. Nagy nehezen átültem a székembe, és kinyúlt pólóban, alsóneműben tekertem ki a konyhába, ahol egy ugyanolyan üzenetet találtam, akárcsak akkor, amikor hazudott. Letéptem a hűtőről az „Eddie-hez mentem” feliratú papírcetlit, és reméltem, hogy ezúttal tényleg vele van. Végigsimítottam az arcomon, és inkább ittam egy pohár hideg vizet, majd főztem egy erős kávét. Amíg a hátsó teraszon kortyolgattam eszembe jutott, hogy Damien úgyis hazajön legkésőbb este, még maradt egy kis időm felvázolni neki a tényeket. Nem érdekelt, hogy mit csinált és kivel, csak legyünk végre őszinték egymással. Nem mellesleg tényleg tetszett az új haja.

Meg kellett nyugodnom. Elhatároztam, hogy összeszedem magam, ezért megkértem Murphyt, hogy vigyen el az uszodába.

Csendben ültem az autóban, és gondoltam oldom az ujjaimat ökölbe szorító feszültséget azzal, hogy rákérdezek:

– Akkor vigyázol a házunkra?

– Persze, meg a drágalátos élettársadra.

– Ne beszélj így Damienről, kezd javulni. Ma elmesélem neki, hogy mit akarok. Egy hónappal korábban érkezek, mindent kifizettem, szállásunk is lesz, kapunk egy kis lakást. Rengeteg időm lenne arra, hogy megismerkedjek a környezettel, ezt kihagyom, ha együtt utazunk. Az az ötletem támadt, hogy később szállnék repülőre, hogy Damien velem tarthasson. Bejelentem a változást telefonon vagy e-mailben, bár telefonon illene. Szerintem megértik, mivel a gatyám is ráment erre az egészre, jól megtömtem a zsebüket. Igaz, a repülőjegyem árát nem kapom vissza, de teszek rá.

Murphy kinevetett, elég hangosan és gúnyosan ahhoz, hogy gyanakvóan sandítsak rá:

– Mi bajod?

– Nem szívesen ábrándítalak ki – mondta, és lehúzódott az útról. Leállította a motort, ebből sejtettem, hogy hosszan szeretne beszélni velem.

Rám nézett, én meg idegesen őrá, de a tekintetem rögtön meglágyult, amint rajta aggodalmat fedeztem fel. Nem tudtam, hogy most egy újabb próbatétel elé kerülök, a legutolsó pillanatban csap le rám a sors, és választásra kényszerít.

– Miről van szó? – sürgettem.

– Nem akarlak felzaklatni.

– Már tökmindegy, elkezdted.

– Nemrég láttam őt egy vörös hajú nővel. Egy étterem ajtaján léptek ki felettébb örömteli hangulatban. Nevetgéltek, mint a turbékoló galambok.

Megköszörültem a torkom, a szavaim elakadtak, pedig ott volt az agyamban a kérdés: Mikor? Megdermedtem, és átfutott rajtam egy hőhullám, a mellkasomban meg olyan érzés keletkezett, mintha valaki rácsapott volna egy kalapáccsal.

– Mike elárulta nemrég, hogy azt hiszed Damien megcsal téged.

Murphy elővette a mobilját, és pötyögött rajta, de hamar felém fordította a kijelzőt. A kalapács ütései ezerszer nagyobb mértéket öltöttek. Damien volt a fotón, új hajat viselve, és Savannah. Valóban nevettek, boldognak tűntek. Ezt elfelejtette közölni velem.

Bólintottam, aztán lehajtottam a fejem. Murphy eltette a telefont, és folytattuk az utat.

A barátom bekísért az uszodába, de addig egyedül hagyott, amíg átöltöztem. Szerencsére itt nagy tereken hajtottam keresztül a székkel, nem akadályozott különösebben semmi, az öltöző bejáratában lévő küszöbön Murphy áttolt. Átültem a padra, már gyakorlottan csúsztattam le egyik majd másik oldalról a rövidnadrágot, az úszónadrág már rajtam volt. Ismét a székemben elhelyezkedve vártam egy darabig, és fürkésztem a kék szekrényeket, majd a zuhanyzó irányába vezető ajtót, ami akkor nyitva állt. A félelmem legyőzése után sokszor ellátogattam ide volt edzőmhöz, aki segített nekem ismét megszeretni a vizet. Láttam az arcán, hogy sajnál, komoly reményeket fűzött hozzám a baleset előtt. Azt ígérték, hogy újra úszhatok. Bár nem úgy, mint amikor versenyeztem, de úszhatok!

Nem akartam tovább fájdítani a szívemet, ami egyébként is sajgott. Szorongás és stresszt gyűlt fel bennem, már túlcsordult, be sem bírtam fogadni az egészet, és ettől üresnek éreztem magam. Üresnek és unottnak.

A testem a vízbe lógott, a medence szélén támaszkodva néztem szomorúan jobbra. Rajtam kívül alig pár ember használta a medencét, messze merengtem tőlük. Jólesett semmire se gondolni, csak élvezni ahogy a víz a hátam simogatja. A lábamat megtartotta, és ezért nekem se kellett akkora erőt kifejtenem ahhoz, hogy kapaszkodjak. Kényelmesen könyököltem ott, a karomra fektettem a homlokom, és képes lettem volna elaludni. Ki voltam merülve.

Murphy nem öltözött át, de nemsokára láttam félszemmel, hogy közeledik, leguggolt elém.

– Nyilván aggódsz – mondta. – De nem lesz semmi baj, itthon meg mindenre vigyázok.

– Nincs kedvem csevegni.

Megértette, és otthagyott. Nem akartam bunkó lenni, sokat köszönhettem neki. Visszaemlékeztem arra, amikor a főnixet csinálta a mellkasomra.

A hátamon feküdtem az állítható ágyon a szalonban, Murphy épp a tetoválógépet készítette elő, hogy hozzákezdjen a kontúrvonalakhoz. Felém hajolt, és a szemembe nézett:

– Kész vagy?

Bólintottam, és valóban fel voltam készülve a fájdalomra. Nagyon szerettem ezt a fájdalmat. Murphy addig nem tudta az okát. A tű belemart a bőrömbe, mintha égett volna a mellkasom. Közben halkan, az ő kedvéért és a munka eredményességéért, a kedvenc metalcore számai szóltak. Körülbelül húsz perc múlva azt mondta:

– Érdekes ez a madár.

Általában beszélgetett velem, biztosan azért, hogy elterelje a figyelmemet.

– Igen.

– Ő az, amelyik képes újjászületni? Azt hiszem értem a jelentését.

Imádtam, ha tetovált. Öröm járt át, ami egyre nőtt, minél többször kattant az óra mutatója.

– Az ábrán épp nem újjászületik – magyaráztam. – A halála pillanatát örökíti meg a kép. Felemésztik a lángok.

– Miért ezt az állapotot választottad? – kérdezte.

– Nem tudjuk, hogy pontosan mikor születik újjá, számára megállt az idő. Azonban azt tudjuk, hogy egyszer megtörténik, és akkor szebb lesz, mint valaha.

– Érdekes.

Murphy gyönyörű rajzot készített nekem a madárról, és amikor megmutatta, teljesen letaglózott.

– Mennyi tetkót akarsz még? – terelt ismét.

– Amennyit elbírok fájdalommal. A felsőtestem a köldökömig érzékenyebb lett a törést követően, és ez az erős fájdalom boldoggá tesz.

Murphy felemelte a gépet, kiegyenesedett, és a tekintetünk összeért.

– Neked nagyobb fájdalmat okozok, mint a többi vendégemnek, Jake?

– Lehetséges, bár amikor egészséges voltam, nem szereztem tetoválást. Ilyenkor igazán érzem, hogy érzek – vigyorodtam el.

A főnix a kedvenc tetoválásommá vált. A mitológiából ismert, méltóságteljes madár ábrája reményt adott nekem akárhányszor tükörbe néztem. Élet és halál körforgásának jelképe, a megújulás szimbóluma.

A víztől megbékéltem kicsit, viszont ugyanolyan üresnek és védtelennek éreztem magam. Mintha a sors egy kötelet font volna a nyakam köré, és előre húz, anélkül, hogy dönthetnék afelől, vele szeretnék-e tartani. Úgy határoztam, hogy ideje megragadnom azt a kötelet. Muszáj! Megragadom, és irányítok, mert így nem kezdhetek új életet. Nem láthatok ismeretlen országokat, nem láthatok hegyeket és havas karácsonyt. Nem. Ó, istenem! Mi lesz velem nélküle? El kell mondanom Damiennek, és könyörögni fogok a bocsánatáért, mert azt az országot, a hegyeket meg a karácsonyt vele együtt akarom látni.

Aztán hazafelé a kocsiban megváltoztak a gondolataim. Eszembe jutott a fotó, amit Murphy mutatott, és Damien ezer éve nem mosolygott annyira boldogan. Talán épp itt a lehetőség arra, hogy elengedjem. Tizenhét éves kora óta láncolom a beteg és nehézségekkel teli életemhez. Ha meggyűlöl, akkor legyen így! Könnyebben búcsúzok, ha utál, és ő is könnyebben elereszt.

Olyan zavart lettem, hogy nem tudtam eldönteni, helyesen cselekszem-e.

Nem mentem haza. Ehelyett még aznap elbúcsúztam apámtól, a feleségétől, Cindytől, és a húgomtól, Beckytől. A lány megörökölte a régi szobámat, és őszintén aggódott értem a balesetemkor, pedig kisgyerek volt. Rajzokat hozott nekem, hogy megnyugtasson. Hasonlított a szőke Cindyre, de a szeme éppoly kéken csillant, mint az apánké, tehát a szemünk mutatta, hogy egy vérből valóak vagyunk. Nagyon szorosan ölelt, amikor elköszöntem tőle, mert igazán szeretett, és annak ellenére, hogy csak egy irányból voltunk testvérek, elfogadott a bátyjaként.

Szándékosan este érkeztem meg a házunkba, és sejtettem, hogy Damien nem fog megvárni. Miért tette volna? Azt képzelte, hogy minden rendben van köztünk. Vagy azt, hogy sikerült elhitetnie velem a hazugságait, lehet Savannah-hoz rohant legutóbb. Nem felejtettem el, milyen furcsán reagált, amikor megkérdeztem, hogy szeret-e. Leírhatatlan, hogy milyen zavartság tombolt bennem.

Aludt. Össze kellett csomagolnom végre, de nem szívesen zajongtam, nehogy felkeljen. Óvatosan kivettem a táskát a gardróbból, az ölembe raktam, és annak tetejére pakoltam a ruháimat, párat már belehajtogattam egy papírszatyorba, azt csak kiemeltem a szekrényből. Elterveztem, hogy a táskát magammal viszem a panzióba holnap, ahol elköszönök az alkalmazottaktól és bemutatom a helyettesemet, Ameliát.

A lelkem mélyén sejtettem, hogy hibát követek el. Fájt látni Damient azon a képen, fájt látni, hogy mennyire boldog, és fájt tudni, hogy én mennyi boldogtalan percet okoztam neki. Biztos voltam abban, hogy legutóbb nem Eddie-nél járt, hisz korábban már átvert. Egyszer elment hozzá, mert kapott nyugtatót. De talán csak egyszer beszélt vele. És legközelebb se ott lesz. Nem miattam vágatta le a haját, nem miattam akar megváltozni.

Tisztában voltam azzal, hogy szemétláda vagyok, jogosan üvöltözött velem az apja legutóbb. De talán pont ezzel oldom meg a gondjait. Ha elhagyom, hogy boldogságot találjon. Rákényszerítem arra, hogy éljen. És én is élek majd valahol. Nélküle.

FUSS!

Igazán azt éreztem, hogy most mindent helyrehozhatok. Biztosan tudtam, hogy meg fogok gyógyulni, és eldöntöttem, az életem szebbik felére figyelek. El akartam fogadni a töréseimet, nem csak azokat, amiket a röntgen mutat a csontjaimon, a lelkemen ejtett mély sebeket is. De ehhez szükségem volt Jacobra. Nem létezhettem az Ő szeretete nélkül, és úgy sem, hogy én nem szerethetem.

Felébredtem, és nyújtózkodtam, ekkor a hasamon lévő könyv a földre esett, a puffanástól összerándultam. Felkeltem, és szétnéztem, túl nyomasztóan hatott rám a csend, pont mint aznap, amikor Jake fájdalmak közepette ült az ágyon. Elhagytam a szobámat, épphogy egy lépést tettem megtorpantam, a nappali felől erős napfény sütött be. Innen sejtettem, hogy elaludtam, kiütött a nyugtató.

Lassan lépkedtem, arra eszméltem, hogy gyanakvóan ráncolom össze a homlokomat. Fogalmam se volt arról, hogy miféle baj leselkedik az otthonunkban, viszont egyértelműen megjósolta egy addig ismeretlen és abban a pillanatban feléledő érzékem. Benyitottam a hálószobánkba, a szívem lüktetése a torkomba szökkent. Kitárva találtam a gardróbszekrény ajtaját, és amikor odasétáltam, aztán megláttam, mi van benne, elállt a lélegzetem. A torkomat könnyek kezdték szorongatni. A semmi volt benne. Egy nagy büdös semmi. Idegesen a vállfákhoz kaptam, és rángattam azokat jobbra-balra. Meg kellett tapintanom, hogy üresek, és nem hallucinálok. Letérdeltem a földre, bemásztam a szekrénybe, és kihúztam a lenti fiókokat, ahol a cipőket tároltuk. Kihajigáltam az összeset, csattanó hanggal csapódtak a parkettához a hátam mögött. Jacobnak egy pár márkás cipője volt, hogy azért csupasz ne legyen a lábfeje, ha távozik a házból. Teljesen újnak hihette az ember, pedig legalább öt évvel ezelőtt vásárolta. Nem találtam. Folyton azt mondta, hogy minek neki több cipő, úgyse használja, fehér zoknija talpa se lett koszos soha.

A telefonom a zsebemben maradt este, elővettem, és azonnal felhívtam őt, de a hangposta szólalt meg.

Kihátráltam a szobába négykézláb, aztán a szekrénybe kapaszkodva tápászkodtam fel. Ziháltam, minden ízben remegtem. Eltűntek a ruhái és a cipője. Kirángattam az éjjeliszekrény fiókját, ami üres volt, akár a gardrób, a gyógyszereit elvitte. Egyet azért otthagyott. Nélkülem biztos nem használja…Ez biztató…

Befutottam a fürdőbe, ott is kitártam a szekrényeket. Nincs katéter, se tasak, felszívódott a törölközője.

Azonnal kirohantam a helyiségből, és benyitottam egy másikba, ahol a tekintetem ide-oda cikázott. Súlyzó, fekpad, az ágy, ahol Mike-kal tornázott, és a számítógépe. Szinte egy nagyobb lépéssel odaugrottam, egy lendülettel nyúltam a guruló székért, és tettem le a hátsómat, majdnem mellé ültem, ettől lángba borult az arcom. Bekapcsoltam a gépet, és bejött a sáv a jelszónak, meg egy kocka formájú kép Jake-ről. A szám legörbült, és a könnyeim úgy feszítették a szemhéjam, mintha szét akarnák tépni. Beírtam zenekarok nevét, az anyja születésnapját, a húga nevét, születésnapját, a műtétje dátumát. Egyik se felelt meg.

– Bassza meg! – üvöltöttem fel, és ököllel rácsaptam a billentyűzetre, mire az egyik billentyű kiröpült, és koppanva ért földet valahol.

Hol vagy? Hol vagy? Gondoltam kiáltozok, mint a filmekben. Jacob! Jacob! Bár nem hittem, hogy meghallaná. Összeszedte a ruháit, a holmijait, ami azt jelentette, hogy elköltözött. Kihúztam a mobilt a zsebemből, egyetlen hívásom se volt tőle, én azért megpróbáltam ismét, de kikapcsolta a telefont, nem beszélt a hangposta. A készüléket fellendítettem, és a padlóhoz vágtam, reccsent, a kijelzőjén pókhálószerű repedés keletkezett.

– A rohadt kurva életbe!

Tudtam, hogy az idegeskedéssel semmit sem érek el, ezért a monitorhoz fordultam, noha legszívesebben azt is bevertem volna, mivel lövésem se volt, hogy mi lehet a kibaszott jelszó!

Ennyit a nyugtatóról.

Hátradőltem, és fújtattam, mint egy dühös medve. Újra a billentyű felé ért a kezem, és az összes reményem kis híján elveszett. Halványan se sejtettem, hogyan lehet feltörni egy jelszót, és hiába próbálkoztam Jacob számára fontos emberek neveivel, vagy események dátumával, kudarcot vallottam. Mindennel próbálkoztam…Vagyis nem. Begépeltem a saját nevemet végig kisbetűvel. Lenyomtam az entert, erre a gép engedelmeskedett, és én tátott szájjal lestem. Reszkető ép csuklómat rávettem arra, hogy mozduljon meg.

Jake abban bízott, hogy úgyse jutna eszembe a nevem. Cseles!

Észrevettem egy videót a mappák között, amit biztosan legutoljára csinált. Ismét elkapott az a vészjósló érzés, és más is. Olyan volt, mintha egy új helyre kerülnék hamarosan, egy új világ kapujában állnék, és rettegek bemerészkedni. Tudtam, ha kattintok valami megváltozik. Ám mégis megtettem. Hátradőltem, hogy élvezzem az előadást, de közben már úgy szorongatta a pulzusom a nyakamat, hogy nem bírtam volna kinyögni egyetlen szót se.

Megjelent a monitoron Jake. Egy asztalra könyökölt, talán pont erre, a hátteret nem láttam teljesen, mert egészen belehajolt a kamerába. Kimerültnek, már-már nyúzottnak tűnt, és beletúrt a hajába, a szeme körül piroslott a bőr, mintha sírt volna a videó elkezdése előtt. Itthoni, kinyúlt pólóját viselte, a fehér anyag megszürkült. Ez nem hasonlított az inspiráló videóihoz, amikben arra buzdította a hozzá hasonlókat, hogy korlátaikhoz mérten küzdjenek a céljaikért, mert számukra is van boldogság.

Azt hittem, hogy meg se szólal, vagy zokogni fog, de megköszörülte a torkát. A hangja fáradt, rekedt volt:

– Nos, nemsokára megtörténik… – nyelt egyet. – Összecsomagolok. A párom még iszik, bár… – felsóhajtott – nem iszik, rövidesen leszokik, bízom benne.

Összevonta a szemöldökét. Megszakadt érte a szívem, és amiatt is, amiről beszélt. Féltem, hogy most egészen megváltozik az életem, rettenetes irányba. Elhagyott! Elhagyott, ahogy ígérte, ha nem javulok. És elmeséli a követőinek…

Legörbült ajkam remegett, a könnyeim kicsordultak. Merre vagy? Hol vagy az isten szerelmére?! Elrontottam az egészet, és éreztem, hogy a sebeim felnyílnak, a töréseim ismét megrepednek. Elveszítettem őt.

– Baromira félek – nevetett fel, de úgy túrt bele a hajába, hogy megmarkolta végül. – Damien nélkül irtó nehéz lesz, de nem adom fel. Sohase adtam fel.

Jacob megint nyelt egyet, megharapta a száját belül: a sírást fojtotta vissza.

– Először Atlantába utazok, onnan Franciaországba és Svájcba.

Ekkor hirtelen odahajoltam a monitorhoz, és szólni akartam hozzá: Hová?! Ám rádöbbentem, hogy ez egy videó. Csupán arra gondoltam: mesélj tovább!

– Nagyon félek – nevetett újra, de nem örömében, észrevettem, hogy csillog a szeme, a szemöldöke meg idegesen rángatózik, ahogy egyre jobban összehúzza. – Azt mondták a telefonban, hogy nem lesz semmi baj, de – az ajkához tette a kezét, és odaszorította.

Mitől félsz, édesem? Bár ott lehetnék! Bárcsak segíthetnék!

– Ez kísérleti kezelés, és nem biztos, hogy sikerül. Nagyon szépen köszönöm a pénzt, amit gyűjtöttetek nekem – egymáshoz érintette a tenyerét, mintha imádkozna. – Remélem, hogy az albumom még bővülhet képekkel. Teljesen új képekkel.

– Kurva isten! – felpattantam, de olyan gyorsasággal, hogy a széket meglöktem, az meg eldőlt. Az asztalra támaszkodtam, és figyelmesen néztem Jacobot.

– Minden fázist dokumentálni fogok – mondta, és könnyek szántották keresztül az arcát. Egy pillanatra elfordult, és keresett valamit, majd egy fotót mutatott a kamerába. – Ez voltam én. Nem leszek ilyen megint, de megközelíthetem. Tizennyolc éves korom óta használom a kerekesszéket.

Jacob sírva hálálkodott. És itt a videó befejeződött, a fotó maradt előttem. Annyira ismerős volt. Nagyon régről, a múltam egy már ködös rejtekében porosodott.

A fotón Jake a parton állt fürdőnadrágban, egy szőke lány volt mellette, azt hiszem Amelia. Mosolyogtak, egymásba karoltak, Jake napszemüveget viselt.

Úgy fúródott az elmémbe a kép, mintha be akarná fészkelni magát oda. Kis híján fájt, belesajdult a koponyám. Hátrálni kezdtem, mert odabent valami lüktetett, talán egy ér. És kutatott, az agyamban kutatott, mélyre ásott, abba a ködös rejtett zugba.

– ÁH! – üvöltöttem, és letérdeltem mielőtt elvágódnék.

Borzasztóan kínlódtam, bántott az a valami, ott volt a gondolataimban. Még akkor is keresett, szétszedett, de már rátalált arra, amire úgy vágyott, ami ezernyi érzéssé vált bennem. Tudtam, hogy mit idéz fel a Jake által mutatott fotó.

Felnyögtem, és záporoztak a könnyeim. Nem bírtam felfogni, hogy meggyógyultam. Abban a percben, amikor ránéztem a fotóra meggyógyultam.

– Ó, Istenem! – lehajoltam, a homlokom a térdemhez ért, aztán kiegyenesedtem, és a mennyezetre meredtem.

Behegedt egy sebem. Egy több mint tíz éve keletkezett sebem. Egyszerre járt át öröm, meghatottság és félelem, mert olyan érzésem volt, mintha a fejem éppen csordultig lenne töltve. És mivel? Emlékekkel.

Hangosan nevettem, visszhangozták a falak, közben meg a könnyeim továbbra is záporoztak.

Nem láttam, hogy hol vagyok. Nem láttam a szobát, se a gépeket, se az ágyat. Jake-et láttam, ahogy lejön a lépcsőn, hanyagul van felöltözve, kócos és morcos. A karomon gipsz, és irtózatosan vártam ezt a percet.

– Ő az… – nyögtem, és felkacagtam. – Ő az a fiú!

Jacob az emlékben magas és jóképű, én rögtön köszönök, vigyorgok, mert annyira tetszik nekem. Hónapokig néztem a képet róla, amin a lánnyal van, még otthon, Nebraskában, és belezúgtam.

– Fogalmam se volt, hogy kicsoda, de belezúgtam – döbbentem rá, és nem találtam szavakat, mert ez lehetetlen.

Felpattantam azonnal, és a monitorra bámultam, néztem és néztem, hosszasan, elmélyülten, ábrándozva azt a fotót, pont mint tizenhét éves koromban.

Aztán megkérem, hogy segítsen felvenni a pólómat törött karom miatt, és ő felhúzza a sliccemet is, és annyira szerény, úgy megszeppent, én meg szemét vagyok vele, incselkedek. Imádom, amikor felhúzza a sliccem, mert közel van a keze a…

A lábam elgyengült, és le szerettem volna rogyni a székre, de a földön hevert az oldalán, ezért igyekeztem megállni a talpamon, de az úgy imbolygott, mintha egy csónak akarna egyenesen megállni a parkettán.

És összebújunk az ágyán, megsimogat „ott”, és én is őt. Olyan aranyosak vagyunk, és szinte gyerekek. Kamaszok, de szeretjük egymást. Beteljesedik a szerelmünk.

– Annyira szeretem – suttogtam, és az asztal széléhez dőltem, mert szédültem.

Lefekszem vele este a parton, mossa a lábamat a víz. Fáj nekem, mert kicsit félek, de nem mondom, aztán próbálok ellazulni, és már nem fáj, ő meg óvatos, és…

Ekkor leültem a padlóra, és ernyedt végtagokkal, újabb adag könnyel meredtem a szemközti falra, de nincs ott semmi. Megint nem láttam a szobát.

Akkor szexelünk először. Istenem, milyen csodálatos! Ő gyengéd, romantikus. És…és…

Ép tenyerembe temettem az arcom, az orromból elindult a váladék, és zokogtam. Azt zokogtam:

– Tud járni…

Rengeteg, rengeteg emlékem jött vissza, amiben tud járni, amiben teljesen egészséges.

Felugrottam, és egy hangos üvöltés szakadt fel a torkomból, a véremet fűtötte a harag, megragadtam a fehér ágyat, és fellöktem, az meg úgy csapódott a parkettához, mintha egy meteor zuhant volna le. Az izmaim feszesek voltak, készek egy újabb támadásra. De le kellett nyugodnom. Ziháltam pár percig, magamban számoltam egytől tízig, és újra. Legalább már azt felfogtam, hogy meggyógyultam. Nincs többé amnéziám.

Nagyon kevés emlékképemen szerepelt Jacob egészségesen, és hirtelen több tízezret kaptam ezekből. Ekkor eszembe jutott, amit a videóban közölt. Máris a géphez fordultam, és rákattintottam a böngészőre, ott meg az e-mailekre.

Képtelen voltam megérteni, amit olvasok. Jacob rengeteget levelezett egy bizonyos dr. Ralf Weberrel, és elküldte neki az összes kórházi leletét, egészen a balesetét követő első percektől. Jake említette a videójában, hogy a követői anyagi támogatással járultak hozzá a tervéhez. Egy kezeléssel kapcsolatban leveleztek, a kommunikáció még az autóbaleset előtt elkezdődött. Az egyik e-mail tartalmazott egy telefonszámot is, talán Jacob felhívta dr. Webert.

Rájöttem, hogy egy úgynevezett implantátumot fog kapni, a gerince azon részére ültetik be, ahol sérült a gerincvelő.

Hátradőltem, és megdörzsöltem verejtéktől nedves homlokom. Nem szólt erről. Persze, hogy nem! Egy alkoholista voltam, és azonnal összeállt a kirakós. Jacob azért akarta, hogy szokjak le, hogy ezt elárulhassa. El se mertem képzelni, hogy milyen zaklatott lehetett amiért csak súlyosbítottam a helyzetet.

A fejem még mindig zúgott a visszatért emlékeimtől, de már nem éreztem magam zavartnak: Jacob egy kísérleti kezelés miatt utazik Svájcba, nem szándékosan hagy el. Összeszedtem a lélekjelenlétem egy mély levegővétellel, és megkerestem az e-mailek között a repülőjegyfoglalás visszaigazolását. Először Atlantába foglalt, a Hartsfield-Jackson Nemzetközi Repülőtéren száll majd le, ahol aztán egy Párizsba tartó géppel megy tovább, és úgy Genfbe. Megrémített, hogy az út körülbelül tizenhat óra.

Hullámos hajszálaim közé túrtam az ujjaimmal. Megijesztett, hogy ilyen sokat fog utazni, reméltem vele megy valaki, esetleg Mike, nem hiába kerültek közel egymáshoz, és Jake se volt ostoba, segítség nélkül nem tett volna meg ekkora utat. Kimondhatatlanul féltettem őt, és a szívem kis híján megtorpant folyamatos gyorsütemű dübörgésében, amikor észrevettem, hogy a gépe másfél óra múlva indul. Nem volt csoda, hogy távozott, biztosan rettegéssel, honvággyal, ezernyi kétséggel, és ráadásul én se keltem időben. Ha megvárt volna, akkor lekési a gépet. De miért nem ébresztett fel?

Felálltam, és a mobilomra néztem, segítségre lett volna szükségem. Felemeltem a készüléket, megnyomtam a gombot az oldalán, és attól tartottam nem kapcsol be, de meglepve láttam, hogy ki sem kapcsolt. Alig tudtam kivenni valamit a kijelzőn, a törés behálózta az egészet, de csak az üvegfólia repedt meg.

– Oké. Oké… – nyugtattam felzaklatott idegeimet, és hívtam Savannah-t.

Illetve hívni szerettem volna, ám megcsörrent a mobil, és ő hívott engem.

– Damien! – szólt bele zaklatottan. – Most érek rá telefonálni. Jacob elbúcsúzott tőlünk ma. Te ugye tisztában vagy azzal, hogy…

– Elutazik! – vágtam a szavába.

– Összehívott minket, elköszönt, és bemutatta a helyettesét, aki, ha jól emlékszem a névre, a kislányod édesanyja.

– Ez meg se lep, Amelia és Jake gyerekkori barátok. Amelia férje éttermeket üzemeltet, tehát ért az ilyesmihez. Mit tegyek? Jacob itt hagyott.

– Meg fogják műteni. Az alkalmazottaknak nem volt újdonság, csupán velem nem osztotta meg senki hamarabb.

– Mit tegyek?! – ordítottam.

Savannah nem vette zokon, azonnal válaszolt határozottan, majdnem parancsoló hangon:

– Menj utána!

– És hogy?

– Mikor indul a gép?

– Másfél óra múlva.

– Van kocsitok? Ha van, azonnal indulj.

– De nem… – nyeltem egyet, pont olyan félelemmel, mint Jacob a videón.

– Elvinnélek, viszont akkor rengeteg időt pocsékolsz el. Neked kell vezetned! Nem várhatod meg, amíg odaérek. Egyébként dolgozok.

– Be van gipszelve az egyik karom.

– Indulj! Ne keress kifogásokat! El fog utazni, és láttam már gerincsérültet járni tanulni. Minél tovább ül székben, annál hosszabb ideig tart a gyógyulása. Ha jól számolom, akkor Jake tizennégy éve kerekesszékes. Évekre fogod elveszíteni, ha most nem ülsz volán mögé. Takarodj el otthonról!

– És ha odaérek, mit mondjak neki?

– Ne légy ilyen barom! – üvöltött megint velem.

– Oké… – sóhajtottam, pedig már szinte rángatóztam az idegességtől.

– Azt mondd, hogy szereted! Indulj! Nem szólítalak fel még egyszer.

Ennél többre nem volt szükségem, telefon a zsebembe, kifutottam a szobából, be a fürdőbe, ahol kinyitottam a szekrényt, és a piros műanyag dobozból egy nagy tekercs gézt vettem ki. Rohantam a folyosón, az előtérben cipőbe bújtam, és a komód fiókját majdnem kirántottam a helyéről, felmarkoltam a Camaro kulcsát.

Egy lendülettel visszafordultam és szaladtam, feltéptem a garázsba vezető benti ajtót, felnyitottam a garázs ajtaját is, hogy azonnal indulhassak. Odaugrottam a barkácsasztalhoz. Kirámoltam az összes dobozt. Csörömpölve szóródtak szét a csavarok, csavarhúzók és az összes többi holmi.

– Miért nincs fogó? Hol van egy kibaszott fogó?!

Nem találtam fogót, csak egy jó nehéz kalapácsot. Felemeltem, és elborzadt az arcom. Nagyon kellett vigyáznom, hogy kicsit üssek, különben eltörnek az ujjaim, és Jacob itt hagy, az óra meg ketyegett. Ha tovább rágódok, akkor elkezdik a beszállást, és végem.

Leraktam gipsz borította alkaromat az asztalra, elképzeltem a mozdulatot, de nem számoltam el tízig, háromig se. Nem volt idő. A fogóval fel tudtam volna feszíteni a gipszet. A karomra néztem elszántan, és lesújtottam. A garázs ajtaja felnyílt, és vakító, égető napsütés világított rám. Megfeszült a testem, a kalapács feje koppant.

– Ez az!

A gipsz megrepedt, megszabadultam tőle. Sápadt bőrömre tekertem a gézt, de közben már a kocsihoz léptem, és amikor végeztem, elszakítottam a gézt, fájdalom hasított a majdnem gyógyult csontomba. Beültem az autóba, az ujjaim reszkettek, de legalább már mozogtak, megmarkoltam a kormányt.

– Menni fog.

Becsatoltam az övet. A motor hamarosan felbőgött. A dolog meglepett, mert sosem használtam a kocsit, csoda, hogy beindult, bár ilyen luxus járműtől ez elvárható. Már tudtam, hogy Jacobnak honnan volt erre pénze, azért vette, hogy boldoggá tegyen Grace elvesztése után. Fel se tudtam idézni, hogy a követői milyen régóta gyűjtenek neki pénzt, és ott voltak a megtakarításaink is, amit így már kocsira költhetett.

Belenéztem a visszapillantó tükörbe, és vér csillant meg a szemem előtt, ami a hátsóülésen csordogált. Nem figyeltem rá. Nem érdekelt.

Egy pillanat múlva már az úton voltam. Féltem, hogy szembejön egy autó, el kell kanyarodnom, nem fogom felismerni a táblákat, és elfelejtek megállni a pirosnál, elütök egy gyalogost. A karom sajgott, kínzóan, az ujjaim mégis markolták a kormányt, de beindult a klíma, ez jólesett. Talán maradt tíz percem, hogy a reptérre érjek, és megtaláljam Jacobot.

Micsoda autó! Úgy haladt az úton, akár az álom, mintha nem az aszfalton súrlódnának a kerekek, felette lebegnének. Teljesen megdöbbentem, hogy sikeresen vezetek. Mosolyogtam, aztán már vigyorogtam, és majdnem nevettem, bár ahhoz túl ideges voltam. Az se érdekelt, hogy majd’ sírva fakadok, mert a karom úgy fáj, mintha le akarna szakadni. Beletapostam a gázba, egyszerűen áthajtottam a piroson, és hallva a dühös dudálást a többi sofőrtől elöntött az önbizalom.

Nemsokára megérkezek, édesem. Együtt leszünk.

Emlékeztem arra, amikor Jacob először megcsókolt. A szobájában a falhoz nyomott, és felfalta a számat, én meg az övét. Ó, te jó ég! Emlékeztem Grace fogantatásának pillanatára is. Bekötözött lábbal feküdtem az ágyamon, mert azelőtt kaptam velőűrszeget a combcsontomba, nyílt törést szenvedtem. Amelia meg épphogy elhelyezkedett rajtam, számomra befejeződött az egész. A lelkem mélyén éreztem, hogy bajt csináltam. Megéreztem, hogy teherbe esett, rögtön stresszes lettem. Pont úgy megéreztem, mint azt, hogy Jacob elhagyott, elment, repülőre fog szállni, és ha nem sietek, akkor elveszítem őt. És én nem veszíthettem el.

Már majdnem a reptérnél voltam, amikor arra eszméltem, hogy előre bukok, valami nagy robajjal csattan, a kocsi meg felgurul a járdára. Megállt minden körülöttem, a motor zúgását hallottam csupán, lassan elengedtem a kormányt. Kiszálltam.

Akkor döbbentem rá, hogy balesetet szenvedtem, amikor megfordultam, és egy fekete furgont láttam belenyomódni a luxus kocsim hátuljába. Egy kevés ideig élvezhettem, hogy menő vagyok, ám hamar le kellett mondanom róla.

A sofőr elhagyta a furgont, elhűlten és sajnálkozó tekintettel közeledett. A negyvenes, pocakos pasastól ez elég furcsa volt, úgy magyarázkodott, mint egy gyerek, ha olyat tesz, amit nem szabad:

– Bocsásson meg! Én csak…én…

Megértettem, miért aggódik. Az autóm árából három olyat lehetett volna venni, mint az övé.

Tik-tak…tik-tak… – csak erre tudtam gondolni. Lejár az időm.

– Semmi gond. Nyugalom! – felemeltem a két kezem, a gézzel borított rángatózott, mintha szándékosan mozgatnám. – Felejtse el!

Kihúztam a tárcámat a farzsebemből, a fickó tenyerébe nyomtam pár nagyobb címletű bankjegyet.

– Javíttassa meg a furgont, semmi se történt, elmehet.

Elkerekedett a szeme, én meg nem magyarázkodtam, azzal csináltam egy hátraarcot, és futottam. Láttam a reptér fehér, sokablakos épületét, átvágtam kisebb bokrokon, kikerült és dudált egy kocsi, de én akkor se álltam meg. Berohanva az ajtón fellöktem két embert, akik, ha minden igaz és helyesen értesültem az elcsípett káromkodásokból, elhordták pár rokonomat mérgükben, és azt hiszem valaki baromnak nevezett, mert úgy szlalomoztam az emberek meg a bőröndjeik között, mintha akadályfutáson vennék részt.

A szívverésem újra elért egy kritikus gyorsaságot. A bokám sajgott, a karomat már nem említem, és az agyamban csupán az járt: Hol vagy? Hol vagy? Ugye nem szálltál még be? Megy már a gép?

Megálltam hirtelen, valaki áthúzott a lábfejemen egy guruló bőröndöt. Nem érdekelt, meg kellett volna néznem, hogy mikor indul a járat, egy pillantásba telt volna, de én forogtam, mint a ringlispíl.

Ott volt.

Szaladtam, és azt kiabáltam:

– Jakey!

Kifulladtam. Meggörnyedtem, a térdemen támaszkodva kapkodtam a levegőt, attól tartottam eldőlök a fáradtságtól. Aztán térdre rogytam, és ekkor felemeltem a fejemet.

Jacob letaglózva lesett engem, biztosan nem bírt megszólalni, ezért nekem kellett. Leírhatatlan örömöt éreztem, és beigazolódott, hogy megváltozik a világom. Ó, igen!

Én se tudtam igazán, hol kezdjem, gondoltam azzal indítom, ami először eszembe jut.

– A videód…e-mail… – ziháltam. – Elolvastam...

– Hogy? – ráncolta össze a homlokát Jake. Mike is ott volt, körülbelül két méterről bámult minket döbbenten.

Balra és jobbra sandítottam. Mivel a földön térdeltem egy tolószékben ülő férfi előtt kisebb tömeg gyűlt oda. Elcsendesedett a hely ezen része, csupán a kintről bejövő morajlás törte meg, amikor felszállt egy gép.

Nem foghattam be a szám, szorított az idő:

– Meghalt a lányom, és őrülten fáj. Bántottalak, és a hátad mögött megcsókoltam egy nőt.

Jacob belesüllyedt a székébe, komollyá vált a tekintete, és nyelt egy nagyot.

– Megcsókoltad? – kérdezte. – Ennyi? Nincs köztetek semmi?

– Nincs, nem hazudok. A csók után Savannah nem akart tőlem többet, és felnyitotta a szemem, hogy én se akarok tőle. Boldogságra vágytam, azt képzeltem, ő segítene, azonban tévedtem.

Olyan sebességgel hordtam egymásra a szavakat, hogy a légzésem nehezen lassult le. Az utasok hallottak minket, főleg, hogy a tágas térben visszhangzott a beszélgetésünk. Közelebb húzódtam Jake-hez a térdemen, és megragadtam az ő érzéketlen térdét.

– Tudom, hogy egy kísérleti kezelésre jelentkeztél, és oda tartasz. Veled szeretnék menni, muszáj ott lennem, amikor lábra állsz, és megtanulsz járni.

Jacob felnyögött, és összeszorította a fogait, amikor sóhajtva rám nézett ismét, könnyeket láttam csillogni égszínkék szemén.

– Emlékszem a fiúra, aki lejött a lépcsőn morcosan, és bemutatkozott nekem. Emlékszem a fiúra, aki elvitt az óceánhoz, én a biciklije csomagtartóján ültem, kapaszkodtam a derekába, és panaszkodtam, mert törte a fenekem a csomagtartó.

Felnevettem, de Jake nem tett így. Kinyújtotta felém a karját, és lágy érintéssel megtapintotta az arcomat.

– Ezt nem értem – mondta.

– Meggyógyultam az amnéziámból, amikor megmutattad a videóban a fotót – felemelkedtem, hogy a tekintetünk egyvonalba kerüljön. – Nincs senkim, csak te. Elment a lányom, akiért mindent eldobtam volna. Kiért éljek, ha elhagysz?

Jake tekintete ekkor a karomra siklott, gyanakvóan fürkészett.

– Hogy jutottál el ide? – kérdezte.

– Levettem a gipszet, hogy képes legyek vezetni.

– Te volán mögé ültél? – lepődött meg.

– Ja.

Jacob pislogott, és kicsordult egy könnycsepp, de azonnal letörölte. Addigra már egész nagy tömeg gyűlt körénk, és amikor egy másodpercre odapillantottam, elérzékenyült embereket fedeztem fel.

– Bocsáss meg, Jake!

– Nincs mit megbocsátanom – elmosolyodott, ezúttal két tenyérrel fogta meg az arcom, és megcsókolt. Néhányan halkan tapsoltak a tömegben.

– Ez azt jelenti, hogy veled tarthatok? – kérdeztem félénken.

– Azt, te kis buta! Most pedig kelj fel! – biccentett. – Bámulnak minket.

– Hadd bámuljanak!

Odahajoltam Jacobhoz, hogy ismét érezhessem az ajkát. Megcsókoltam.

Öt év múlva

Jacob

– Láttalak a temetésen. Nem köszöntél, de tudom, hogy észrevetted, amikor a fűben álltam az út mellett. Hátul voltál, és álltál egyedül. Ó, tudod, még emlékszem arra a napra, amelyiken úgy döntöttél, hogy elmész! Maradj távol vagy gyere ide. Maradj távol vagy gyere ide!

Tetszik ez a dal. Szépen mozognak az ujjai az akusztikus gitár húrjain, ül és a mikrofonhoz hajol közben. Egyszer se pillant a kezére. Gyakorlott zenész. Hullámos barna haja majdnem a válláig ér, az arcába lóg félig, amit borosta fed vékonyan, inget visel és térdfarmert. A hangja mély és rekedt.

Megiszom az italomat, aztán lerakom az üres poharat, intek a csaposnak, hogy töltsön még egyet.

– Szomorúnak és magányosnak érzed magad, pedig vigyázunk rád. Volt idő, amikor futottam hozzád, de árnyékká váltál. Rohantam a folyosón, hogy én legyek az első, aki átölel. Maradj távol vagy gyere ide! Maradj távol vagy gyere ide!

Be kell vallanom, hogy jobban illik neki a zenélés, mint az, amikor mások lelkét gyógyította. Bár a zene is gyógyít. Én már csak tudom, mert rengeteget játszott nekem az elmúlt években, ha elkeseredtem. Tudta, hogy szeretem, ha játszik.

Csupán a hangjára figyelek és a lassú dallamra. Eszembe jut, hogy kamaszkorában azt mondta: A zuhany alatt szoktam énekelni néha. Azt hitte, hogy nem ért hozzá. Ahogy penget, a húrok rezgése visszaverődik a falakról, és a csend is elég ahhoz, hogy kisebb koncertélményem legyen. Egy átlagos bárhoz képest jobb a műsor, mint az ember gondolná.

A vendégek tapsolnak, Damien az alacsony és kicsi színpad közepén áll, mosolyogva fogja a gitárt, és meghajol. Sokan szeretik ezt a helyet, legalább annyian, mint a panziómat.

– Köszönöm – hálálkodik, és int.

Mindenki megy a dolgára, Damien meg felém tart. Veszek egy nagy levegőt, és azon vagyok, hogy azonnal a karomba fogom, ha ideér, ám visszatartom az örömöm. A vendégek tudják, hogy a tulajdonos meleg és én vagyok a párja, mégse szeretném, ha mások előtt enyelegnénk, pedig pont van kedvem hozzá.

Már a hátán van a hangszer, a keze a zsebében, és széles mosollyal fürkészik a gyenge fényben. Nézem a szemét, a fehér részen csillanó, épphogy kivehető kék árnyalatot.

– Biztosan elfáradtál – mondom.

– Lehet, hogy meg kéne innom valamit, mielőtt hazamegyünk. Frank! – Damien a pult mögött álló férfira tekint. – A szokásosat.

Frank megfordul, levesz egy poharat a polcról. Kinyitja a hűtőt, és tölt a szénsavmentes ásványvízből, a főnöke elé csúsztatja a pulton. Én is megemelem a poharam, koccintunk Damiennel, és egyszerre iszunk.

Ismét engem kezd fürkészni.

– Valami baj van? – kérdezi.

– Gondolkodtam. Szeretem a dalodat, és tűnődtem, hogy mennyi nehézségen mentünk keresztül.

– Ne már! – ráncolja össze a homlokát. – Tudod, hogy szükségem van a dalokra, mert megélhetem általuk az érzelmeimet. Nem azért írom őket, hogy felzaklassalak.

– Ne érts félre! Nosztalgiáztam. Főleg, mert holnap nézzük meg a házat.

Damien lehajtja a fejét, de felnevet, vállat ránt, majd megissza a vizet. Elfogyasztom a sörömet, bár hagyok az alján. Nem is esik jól, túl keserű tőle a szám íze.

– Akkor ideje távozni – határozza el Damien. – Frank majd bezár.

Bólintok, aztán a mellettem lévő bárszékhez támasztott egyszerű, fekete járóbothoz nyúlok, és elindulok kifelé Damiennel együtt.

A melbourne-i éjszakában egy egyszerű Ford vár minket kint. Én ülök a volán mögé, a botot a hátsóülésre teszem. Nem megy úgy a szekér, mint a műtétem előtt. Minden pénzem odalett Svájcban. Megvan a panzióm és az összes követőm, de nem töltök fel videót, maximum egyet havonta. Végigkísérték a gyógyulásomat, videóban dokumentáltam az állomásokat. Amíg a házunk irányába haladunk visszaemlékszem, hogy Damiennel egy hónap késéssel érkeztünk, beköltöztünk egy hasonló panzióba, mint az enyém, a kórház biztosította a szállást, mert jelentkeztem a kezelésre. Az első évben karácsonykor már járókerettel sétáltam oda az ablakhoz a kórteremben, és döbbenten, lenyűgözve figyeltem a hóesést és az épületeken túl magasodó, fehér hátú Alpok hegyvonulatait. Reszketett a lábam, erősen kapaszkodtam a keretbe, és igazán nem tudtam lépni, inkább csak csúsztatni a talpamat a földön. Fájt állnom és izzadtam közben, annyira nehéz volt, mégse bírtam levenni a szemem az ablakról.

Sokan kérdezték, hogy honnan jöttem, miért csodálom ennyire ezt a helyet. A betegek, ápolók, tornászok és orvosok meglepődtek, amikor elmeséltem, hogy ahonnan származom nem esik hó, és annak ellenére, hogy komoly viharok dúlnak, nagy hurrikánok is letarolták már nem egyszer Florida partjait, az év jelentős részében tűz a nap, és karácsonykor meg újévkor az óceánban fürdünk. Hidegebb a víz, mint a nyári hónapokban, ám én nem érzek különbséget.

Elmosolyodok vezetés közben, mert beugrik, hogy az első hóesést követő reggelen Damiennek ki kellett kísérnie a szabadba. Aggódott, mert cipőben még nehezebben léptem, bakancsban meg pláne, főleg úgy, hogy sose viseltem azelőtt. Amikor kimentünk a kórház fákkal szegélyezett udvarára, és meghallottam, hogy ropog a hó, csupa libabőr lettem a vastag kabát alatt, a kesztyűm csúszkált a kereten. A számból fehér párafelhő szállt fel, az arcomat csípte a szél és máris folyt az orrom. Az első télen tüdőgyulladást kaptam.

Damiennek a hely nem volt olyan furcsa. Nebraskában is hideg teleket tapasztalt meg, bár azt elárulta, hogy ennyire nem fázott ő sem soha.

Az implantátum behelyezését követően nemsokára felébresztettek az altatásból. Olyan volt, mintha csupán egy percig aludtam volna. Megijedtem, mert így történt a gerinctörésem után is. A kép hamar kitisztult, és a helyiségben Damient pillantottam meg, az ágyam szélén ült maszkban, zöld overálban. Azt mondtam félig még kábán:

– Meleget érzek a bokámon.

Damien erre elmosolyodott, és sírt, ám halkan, mire a takaróm végére néztem, és észrevettem a kezét. Fogta a lábam. Ekkor a tekintetünk összeért, eltátottam a szám, szavakat hebegtem össze-vissza, és kicsordultak a könnyeim.

A mozgást járógép segítségével tanultam meg, pontosabban a járás mozdulatait. Tizennégy éven át nem kellett járásra használnom az izmaimat és az ízületeimet, magát a mozdulatsort is elfelejtettem. Onnan kezdtem, mint egy egyéves, aki életében először sétálni akar. Hosszas fizioterápia követte ezt. Egy darabig szükségem volt a kerekesszékre, de a lábamat már nem kézzel helyeztem a lábtartóra, és a talpammal éreztem a talptámaszt.

Izgultam és féltem, hogy rajtam nem segít ez a kezelés sem, főleg amiatt, mert nagyon rég szenvedtem el a balesetet. Dr. Weber, idegsebész szerint a rendesen betartott terápia és sport hozzátett a műtét eredményességéhez.

Hónapokig járókerettel változtattam helyet, néha visszaültem a székembe, rögös úton haladtam. Ezt dr. Weber szintén kijelentette az ébredésemkor. Bejött a kórterembe, Damien felállt az ágyról. Az orvos nem szólt semmit, összezavarodtam. Elővett egy tűt a köpenye zsebéből.

– Á! – felkiáltottam, és alig láthatóan megmozdítottam a lábujjamat, amibe beleszúrta a tűt. Az implantátum, mint egy híd, ami átível a gerincvelő sérült részén, az agyamból érkező idegi jeleket eljuttatta a lábamba, az idegrostokhoz kapcsolódó elektródái segítségével. Vagyis érzékelve a fájdalmat arra gondoltam, hogy elrántom a lábam.

– Hosszú út, Mr. Sullivan… – mondta.

Beszélni akartam, de bólintani tudtam csupán a meglepettségtől.

Hosszú út. Tényleg az volt. Amikor visszatértem Floridába, béreltünk egy autót, amit akkor Damien vezetett, és szinte sírtam, mert rádöbbentem, mennyire szeretek itt lenni. Őrült honvágyam volt, és a napfényes úton haladva a pálmafák között mérhetetlen öröm töltött el. Ide tartozom.

Leparkoltunk a ház előtt, én bottal támogatva kiszálltam, és elindultunk. Az ajtó rögtön kinyílt, és megpillantottam az édesanyámat, aki kis híján ugrott felém, én meg a karomba fogtam, elejtve a botot, ami hangosan koppant a betonhoz. Anya könnyes szemmel mosolygott, és simogatta az arcomat, felfelé nézett rám, legalább egy fejjel magasabb voltam nála. Megtapintotta a hajamat, eligazította a homlokomon, és őszinte kedvességgel, szeretettel szólalt meg:

– Nehéz utad volt.

– Igen, az.

Percekig fürkészett, az ujjaival simogatva hosszabb hajtincseimet, figyelte a fehér hajszálakat.

Időközben megöregedtem, bár még nem töltöttem be a negyvenet sem, amikor visszatértem. A lelkem hamarabb elfáradt, ezért került pár őszhajszál a feketék közé. Be akartam festeni, de Damien szerint nem állt rosszul, neki tetszett, ezért úgy hagytam.

Megérkezünk az otthonunkba. Damien lezuhanyozik, én megvárom, aztán együtt alszunk el. Összebújva merülünk álomba, erről eszembe jut, amikor először tettük ezt.

Még járókerettel csoszogtam, de már ügyesebben, és rájöttem, hogy nem csak a talpammal és a lábammal érzek. A kórházban voltam, és este felhívtam őt.

– Gyere be azonnal!

– Jake, nem tehetem, mert éjfél van és be se engednek.

– Dehogynem! Siess!

Végül nem tudtam meg, hogy jutott be, de húsz perc múlva benyitott a kórterembe. A keretbe kapaszkodva reszkettem és bámultam rá, pizsamát viseltem.

– Ülj le! – lépett oda hozzám, segíteni akart.

– Nem! Eleget ültem.

Elengedtem a keretet, és megragadtam Damien karját, odahúztam magamhoz őt, és megcsókoltam, hosszasan, a nyelvemmel a szájába hatoltam, közben a testem összes pontja bizsergett. Rám nézett, úgy tűnt, letaglóztam.

– Feküdj! – löktem rajta egyet az ágyam felé.

– Mi? – kérdezte, mégis leült, és értetlenül lesett.

– Érzek és mozog a csípőm. Hasra! – utasítottam.

Nem voltam épp a legvonzóbb, főleg, mert kapaszkodtam a járókeretbe, de nem bírtam tovább türtőztetni magam.

– De Jake…kórházban vagyunk.

– Tizennégy éve nem éreztem ilyet, felőlem templomban is lehetnénk. Vetkőzz!

Damien másnap korábban ébred nálam, és útra kész, amikor én még csak a kávémat iszom. Fekete felsőt veszek, farmert, megfogom a botot, Damien meg a virágcsokrot és a szegfűmet, amit tegnap reggel vettünk, ma nem lenne rá időnk. A virágok szára nedves, amiért vázában álltak, ahogy a kezében tartja a kocsiban a nadrágja is vizes lesz. Egyformán vagyunk felöltözve, gyakran előfordul. Az én méretem egy számmal nagyobb, a cipőm mérete is. Hat pár cipőm van.

Kiszállunk, és megcsap a meleg, dús lombú fák alatt haladunk. A rengeteg márványtábla között érkezünk meg ahhoz, amire az van írva: Grace Peterson. Damien odaadja a szegfűt, majd leguggol, leteszi a csokrot a földre, én mögötte állok csendben a botra támaszkodva. A járóbot lehet, hogy megmarad életem végéig.

Damien mond néhány szót. Évekig nem látogatta a lánya sírját, de amióta ismét Floridában élünk egyszer eljön havonta. Aztán elkísér engem egy másik sírhoz.

Az édesapám akkor halt meg, amikor az utolsó hónapokat töltöttem Európában. Daganat lett a fejében, ami rövidesen elvitte. Hazautaztam a temetésére és a hagyatéki tárgyalásra. A vállalkozását a húgomra hagyta, aki jelenleg egyetemista, és amíg nem szerzi meg a diplomáját, addig az édesanyja foglalkozik vele. Nem kellettek nekem a boltok, bőven elég volt a panzió, ahol Amelia a helyettesem maradt. De azért én is kaptam valamit.

Damiennel elhagyjuk a temetőt, átveszi tőlem a vezetést, kimerültem. Szeretnénk elköltözni, egy ingatlanirodával felvenni a kapcsolatot. Ők könnyebben eladnak egy átalakított otthont.

Ismerős környéken járunk, és megint azt érzem, hogy ide tartozom. Kiszállok az autóból, és felnézek a házra, kicsit kopott a festék, nem árt felújítani. Az egyik szoba ablakáról nem tudom levenni a szemem, de aztán Damien megérinti a karomat, és bólint. Bólintok én is, és előveszem a kulcsot. A zár kattan, az ajtó kitárul, nyikorognak a zsanérok. Apám rég elhunyt, Cindy és Becky kis lakásba költöztek utána. Én se jöttem el a halála óta. Ezt a helyet és némi pénzt kaptam apától, amiből Damien nyitotta meg a bárt.

Nagy a por, a szobák üresek, a fal színe fakó. Az emeletre vezető lépcsőre pillantok, és látom magam, a kamaszfiút, aki morcosan battyog le, mert két ember a tetőtérben fog lakni, és meg kell ismerkednie velük.

Damien elveszi tőlem a botot, a korlátot fogva megyek fel lassan a második, aztán egy kevés pihenést követően a harmadik emeletre. Itt visszakapom a segítő eszközöm, amivel a résnyire nyitott ajtót egyszerűen belököm.

Odabent dohos szag terjeng, egy ágy maradt a lejtős mennyezethez közel, az erkélyre vezető ajtó homályos a kosztól.

– Nem árt egy felújítás – jegyzi meg Damien, aztán besétál, zsebre dugott kézzel néz szét.

– Majd ketten kifestünk – lépek oda hozzá.

– Jó ötlet.

Damien felém fordul, rásüt az arcára az ajtó felől beáramló gyenge napfény.

– Biztos, hogy ebben a házban akarsz élni Jake?

– Igen. Itt nőttem fel. Megbékéltem a tudattal, hogy az édesapám nincs köztünk. A másik házhoz sok rossz emlék fűz, és semmi kedvem leszerelni a kapaszkodókat. Ehhez a helyhez azonban rengeteg boldog emlékem társul.

– Nekem is – mosolyodik el. – De túl nagy. Ez a szoba nem kell.

Elgondolkodok a tarkómat vakargatva, aztán újra Damienre tekintek:

– Adjuk ki vakációzóknak, sőt, albérlőknek.

Damien szúrós szemmel figyel engem, de a szája sarka megint mosolyra húzódik. Hangosan nevetni kezdek, eddig bírtam visszatartani.

– Felejtsd el! – csóválja a fejét.

A derekára simítok, és magamhoz vonom őt. Mindenkinek megvan a párja valahol a világban, egy lélek, és kizárólag azért született, hogy egy nap rátaláljon. Damien lelke az én lelkemmel ebben a házban találkozott először, és akkor nem sejtettük, hogy egy életen át összetartoznak.

– Örökké – mondom.

– Örökké.

A regénysorozat keletkezéséről

Kedves Olvasó!

Hálásan köszönöm, hogy eljutottál idáig, figyelmeddel és időddel megajándékoztál. A Védtelenül-sorozat az első befejezett könyvsorozatom, és pár mondattal szeretnék mesélni a keletkezéséről.

Közel négy évvel ezelőtt indult útjának a történet, kezdődve azzal, hogy Facebookon található olvasói csoportban hétről-hétre láttam mennyien szeretik egy amerikai írónő regényeit. Eldöntöttem, hogy megismerkedek a műveivel, de rákeresve a könyveire nekem, aki a krimi, thriller, horror zsánerek megszállottja vagyok, egyik se nyerte el a tetszésem. Na jó, egy azért mégis. Eredetileg általános ápolónak tanultam, de feladtam az út végén, miután egy mentőápoló lett az oktatónk, és rengeteg esetről mesélt, melyek felzaklattak. De az orvostudomány iránti érdeklődésem megmaradt. Éppen ezért választottam olvasnivalónak azt a regényt a felhozatalból, ami inspirálta a sorozat első kötetét. Érdemes tudni, hogy akkor épp várandós voltam, és nem a legmegfelelőbb könyvbe botlottam bele. Ez a regény Jodi Picoult, Törékeny című alkotása. Nem a főszereplő, Willow ihletett meg, hanem a nővére. Az Amelia név használata a saját könyvemben tisztelgés az ihlető mű előtt. Tehát Willow nővére, a teljesen egészséges Amelia egy rendezvényen azt hazudja, hogy Osteogenesis Imperfectában szenved, és találkozik egy fiúval, akibe beleszeret. A fiú később ezt mondja neki a telefonban:

„– Szedj fel inkább egy focistát! Minden csajnak azok kellenek, nem? Nem olyan nyápicok, akiknek félbetörik a lábuk, ha nekimennek az asztalnak…”

Tulajdonképpen az 510 oldalas regényből ez a két sor inspirált. Ekkor rátettem a könyvet kinyitva a pocakomra, és hagytam, hogy bevillanjanak a jelenetek a fejemben. Először egy fiú, aki a tengerparton biciklizik, és a bicikli csomagtartóján egy másik fiú ül. Ezt a képet eltettem érlelődni az emlékezetembe, egyébként is az utolsónak szánt Rózsák alkonyatkor című írásomon dolgoztam.

Eljátszottam a gondolattal, hogy az egyik szereplő lehetne lány, de rájöttem, hogy rengeteg olyan könyv született már, amiben a lány beteg, és belezúg egy szerencsés, jóképű srácba. Ezért meghagytam az eredeti tervet, ami csak egy „boys love” történet lett volna, egy kis csavarral.

Azt hittem, hogy ha megszületik a fiam, nem lesz lehetőségem írni. De igazság szerint egy angyalt hoztam a világra, aki rengeteget evett és aludt, ezért amikor betöltötte a két hónapos kort elkezdtem a Védtelenült, aminek eredetileg Melletted az élet lett volna a címe. Azt terveztem, hogy egy félénk fiúról szól majd, aki folyton összetöri magát. Bele is vágtam, de ez a verzió nem volt az igazi. Az jutott eszembe: Miért ne legyen a srác szemtelen, nagyképű, bunkó és hazudós? Hát, legyen! A Damien nevet régóta őrizgettem, és egy fantasyban szerettem volna használni, mert ehhez a zsánerhez illene. De felhasználtam. Damien Peterson külsejét Elio inspirálta, akit André Aciman formált, és a szívembe zártam. A Szólíts a neveden az egyik legérdekesebb könyv, amit valaha olvastam.

És kicsoda Jacob?

Jacob Sullivant a kedvenc könyvsorozatom főhőse ihlette, és vágytam egy saját Jacobra. Ransom Riggs által írt, Vándorsólyom kisasszony különleges gyermekei sorozatból ismert Jacob Portman karaktere nagy hatással volt rám: az átlagos kamaszfiú, aki hirtelen belecsöppen egy érdekes világba, és kiderül, hogy milyen különleges. Nem csak belsőleg, külsőleg is róla mintáztam, később az én Jake-em magasabb és testesebb lett, megváltoztak az arcvonásai, de a sötét haj és a szeme színe megmaradt.

És mi történt Jake-kel?

Sokan feltették a kérdést: Miért? Miért esett baja Jacobnak? Volt olyan olvasó, akit elérzékenyített, volt olyan, akit feldühített a balesete. Akadt olyan ember is, aki arra kért, hogy gondoljam át, mert egy ilyen erős, szerencsés fiút nem érhet ekkora tragédia. Miért nem? – ez pedig már az én kérdésem. Az élet gyakran kiszámíthatatlan, azt hisszük néha, hogy ez velünk úgyse történik meg, aztán nem kapcsoljuk be a biztonsági övet, amikor utazunk. Szeretem ábrázolni a szerelmet, de annak nem csupán napfényes oldalát, pont úgy, ahogy az élet sötét és félelmetes útvesztőit is. Nem mindenki sorsa könyörületes, és nem mindenki marad szerencsés. Az én álláspontom szerint nem irányíthatunk a végtelenségig, egyszer ki fog csúszni a kezünkből a kormány, és száguldunk az ismeretlenbe, a veszélyesbe. Pont ilyen Jacob balesete. Legmerészebb rémálmában se gondolta volna, hogy megbetegszik.

Jacob balesetét csupán fordulatnak szántam. A második kötettel, a Vágyódással be szerettem volna fejezni a történetét. Ekkor volt a fiam másfél éves. Észre sem vettem, hogy valami kezd megváltozni bennem, kísértet születik, és belefészkeli magát az agyamba. Úgy éreztem, hogy muszáj folytatnom a sorozatot, és meg kell szólalnom Jake hangján, mert ő lesz az, akinek a szavain át közvetíteni tudom az érzéseimet a világ felé. A depresszióm még másfél évig tartott, végül mintha fejbe vágtak volna, felszívódott. Nem akartam többé meghalni, nem akartam többé önsanyargatni, nem féltem attól, hogy megőrülök. Két ember mentette meg az életem: a férjem, aki mellettem állt a nehéz napokon, és a fiam, aki többször bebizonyította, hogy szüksége van rám.

Volt olyan időszakom, amikor Jacobot egy szörnyetegnek láttam, aki folyton bánt engem, ő az én borzalmasan félelmetes kísértetem, irányítja az életemet. Szinte hallottam ahogy beszél hozzám: Gyere velem! Gyere velem oda, ahol senkit se bánthatsz, ahol elmúlik a lelkifurdalásod, ahol megnyugodhatsz. Amikor kezdtem helyrejönni, még többször megszólalt, viszont már elhessegettem, elküldtem, azt kiabáltam neki gondolatban: Tűnj el! Ezután sikerült úgy tekintenem rá, mint egy egyszerű karakterre egy egyszerű regényemből.

A szülés utáni depresszió nem viccel, és rengeteg nőt érint, érdemes odafigyelni rá. Ha van a környezetedben babát vagy kisgyermeket nevelő anyuka, ne bántsd, ha sír vagy szomorú. Inkább kérdezd meg tőle: nincs kedved meginni egy kávét velem? Ha az elején kezelik, nem jut el arra a szintre, ahonnét egy nő már úgy érzi, hogy nincs visszaút, az egyetlen megoldás pedig a halál.

Jacob Sullivan, a kerekesszékben élő fiú, tökéletesen megformált engem. De én meggyógyultam, akkor ő miért ne?

A sorozat nem csupán az érzelmeim közvetítője, hanem egy ennél szívmelengetőbb dologé is. Azé a szereteté és szerelemé, amit a férjemtől kapok hosszú évek óta.

Hiszek a varázslatban, az igaz szerelemben és abban, hogy egyes lelkeket egymásnak teremtettek. Pont ilyen Jacob és Damien.

2024. 08. 09.

U.I.: A történetben említett kezelés létezik, nem a fantáziám szüleménye. 2022-ből szerzett információim szerint kísérleti fázisban van, nem alkalmazható gyógymódként. A gyógyulás pontos állomásairól egyelőre nem találtam eleget, tehát ezeket saját gondolataimmal egészítettem ki.

(https://magyarnemzet.hu/mozaik/2022/02/implantatum-segiti-a-mozgast)

A regény végén szereplő dal:

Pa Sheehy: ‘I Saw You At A Funeral’