Julia RedHood

MELLETTED AZ ÉLET

Minden jog fenntartva!

Copyright©Julia RedHood, 2023

Borító, tördelés: Ceglédi Jánosné

https://juliaredhood.webnode.hu/

A mű szerzői jogvédelem alatt áll. Sokszorosítani, terjeszteni, felhasználni elektronikusan vagy nyomtatásban szigorúan tilos írásbeli engedély nélkül.

A regényben szereplő dalok:

The White Buffalo: House of the Rising Sun

Kid Rock: All Summer Long

Ektomorf: Collapsed Bridge

SYML: Where's My Love

„Minden bukással, sérüléssel, a lelkünkön ejtett minden sebbel megújulunk. Ezzel az új életünkkel kell megküzdenünk minden egyes nap, vagy szembe kell néznünk lelkünk pusztulásával.”

Írások az elme természetrajzáról

Theophilus Roshodan, 1789

ÚJ ÉLET

Háromszor állt le a szívem egy éven belül. Egyszer akkor, miközben műtöttek, mert eltört a bordám, a csont pedig belefúródott a tüdőmbe. Ezután nem ébredtem fel az altatásból, és kómába estem. Kicsit több mint egy hét elteltével végre magamhoz tértem, ám zaklatott és zavart lettem, ezért ismét megállt a szívem. Teljesen kikészültem attól, hogy egy kórteremben vagyok és fogalmam sincs, hogy kerültem oda. Pár hónapra rá Colin lelökött a mólóról, és belezuhantam a hideg óceánba.

Kapálóztam, de a víz belefolyt az orromba és a számba, nem kaptam levegőt. Sosem tanultam meg úszni, mert a csonttörékenységem miatt apa nem engedte. Nem a medencéktől féltett, hanem az élő vizektől, pontosabban attól, hogy nekiütközök valaminek vagy rálépek valamire, ami csontomat töri. Semmit sem tehettem, ami egy kicsit is veszélyes lehet rám. Se görkori, se bicikli, se kosárlabda.

Miután kihoztak a partra újra éltem. Rengeteg vizet köhögtem ki. Először a vakító kék eget pillantottam meg a homokban fekve. Persze eltört a karom, amíg öntudatlanul hánykolódtam a hullámokon. Miért is ne? Már nem érdekelt! Annyi törésem volt életem során, hogy szinte megszoktam ezt az érzést.

Gyorsan felültem, bár szólt a vízimentő, hogy lassabban tegyem. Körbenéztem, homályosan láttam a partot. Az első dolog, ami eszembe jutott:

– Hol van Jake?

Tudtam, hogy mellettem kellene lennie, mert megsérültem és vele járok. Sosem hagyott egyedül, ha baleset ért, és együtt voltunk a mólón is. Ekkor mintha észrevettem volna őt, de későn reagáltam. Amikor felugrottam már csak a lábfejét láttam a mentőautótól, mert hordágyon feküdt és épp akkor tették be. Elindultam felé, megszédültem és hányingerem lett. Remegtem a nedves ruhákban. Odaértem a piros-fehér járműhöz, ám valaki akkor csukta be az ajtót.

– Gyere! – Megfogta a karomat a férfi, aki újraélesztett. – Kórházba kell menned!

Kórház. A második otthonom volt. Sokáig utáltam azt a tipikus tisztaságszagot, a fehér köpenyes embereket és a komor arcokat, de ahogy a töréseket, ezeket is megszoktam. Egy éve laktam akkor Floridában, és a városban lévő kórházat szintén jól ismertem már. Többször feküdtem bent műtétek miatt, és idejártam fizioterápiára.

Aggódtam Jake-ért a mentőben ülve. Amikor megérkeztünk azonnal röntgen, vizsgálatok, majd begipszeltek. Két lábon járó csoda voltam. Legalábbis ezt mondták az orvosok. Néhány hónapon belül annyi rossz történt a nem túl erős testemmel, hogy más ebbe belerokkant volna.

Nancy, Jacob édesanyja, fel-alá járkált a folyosón. Sírt, nem engedte, hogy megvigasztalják, olyan volt, mintha ki akarna futni a világból. Nem értettem miért ennyire zaklatott. Azonnal a legszörnyűbb dolog jutott eszembe: Jacob lehet, hogy...

– Damien! – jött oda apa. – Jól vagy?

– Ja. Jake?

Az apám, Leonard, megérintette mindkét vállamat, komoly tekintettel. Simogatott, ami nem igazán volt jellemző köztünk, ugyanis legtöbbször morogtam érte. Nem szerettem az ilyen érzelmes pillanatokat.

– Jacobot bevitték a műtőbe – válaszolt apa.

– Mi történt?

Akkor tűnt fel, hogy Colin is itt van. Szinte ellöktem apát, hogy nekironthassak. A srác egy fejjel magasabb és kétszer akkora volt, mint én. Ő is tizennyolc éves, de egy kisiskolásnak tűntem hozzá képest. Mindenem remegett előtte állva. Belenéztem a szemébe, amiben kétségbeesést láttam.

– Te faszkalap! – kiabáltam rá.

– Jól vagy? – kérdezte, és lehajtotta a fejét.

Nem feleltem, mert nem én voltam a fontos. Apa már mögöttem állt készenlétben, hogy megakadályozzon, ha hülyeséget csinálnék.

– Beszélgessünk! – kérte, és az egyik székhez kísért.

Leültünk, megfogta a kezemet. Miért? Ez olyan ciki! – futott végig az agyamon.

Apa csendben nézte a földet, amíg összeszedte a gondolatait. Inkább máshová pillantottam, mert nagyon zaklatottnak tűnt, és zavarba hozott ezzel. Nancy a könnyeivel küzdött, az egyik vizsgáló fehér ajtaja mellett a falhoz dőlve. Carter, Jacob édesapja, tenyerébe temetett arccal ült a szemben lévő sárga, műanyag széken.

Elengedtem apa kezét, ökölbe szorítottam egészséges ujjaimat, és vártam, hogy végre beszéljünk. Komoly dolog történhetett, ami annyira meghatotta apámat, hogy alig talált szavakat.

– Jacob sokkal jobban megsérült nálad – mondta, majd vett egy nagy levegőt.

– Mi?

Jobban? Ő, aki mindig erősebb volt, aki mellettem sziklának tűnt.

– Segíteni próbálnak rajta a műtőben, de az orvos szerint nem lehetünk biztosak abban, hogy mit eredményez a beavatkozás.

– Érthetőbben nem lehet? – kérdeztem, és felrántottam az egyik szemöldökömet.

– Egy hullám nekisodorta a mólót tartó oszlopnak. Könnyen lehet, hogy nem fog lábra állni többé.

– Miért jött be a vízbe? – kérdeztem remegő hangon.

– Meg akart menteni téged. Ezt mondta a barátod.

Apa nem is sejtette, hogy más valaki miatt estem le a mólóról. Persze Colin nem kötötte az orrára, hogy ő lökött le. Senki sem tudta. Fel sem fogtam rendesen, hogy miről beszélünk. Hallottam a fülemmel, viszont az eszem nem bírta megérteni. Csak ennyit sikerült válaszolnom:

– Ő nem a barátom.

Mozdulatlanul ültem, a szemem megtelt könnyekkel, de nem sírtam. Bámultam előre szótlanul.

Akkor Jacob és én egy éve jártunk együtt. Megváltoztatta az egész életemet. A nálam pár hónappal idősebb fiú magas és edzett volt, mert versenyszerűen úszott évek óta. Éppen ezért is nem értettem, hogy sérülhetett meg pont a vízben. Bár emlékeztem a szélre és a hatalmas hullámokra, úgy tűnt vihar lesz, de végül mégis elvonult. Jake ügyesen úszott, ám ez semmit sem ért a természet erőivel szemben. Miatta keltem fel minden áldott reggel, és most nem tudtam, hogyan tovább. A társaságában elfelejtettem az összes törésem emlékét. Az ilyen tipikus lángoló kamaszszerelemre csak egy szó létezik: varázslat.

Bent tartottak megfigyelésen egy napig. Befektettek egy kórterembe, ahol rajtam kívül még ketten tartózkodtak, de én nem ott akartam lenni, és egyébként sem történt komoly bajom. Csak ültem az ágyamon, amíg apám Nancyvel volt, és bosszankodtam.

Amikor hosszú idő után végre bejött hozzám apa, addig idegesítettem, amíg nem mondta meg, hogy hol van Jacob. Meg akart engem óvni, de rájött, hogy szembesülnöm kell a helyzettel.

Együtt mentünk az intenzív osztályra. A kórterembe nem léphettem be, viszont kintről is láttam, az ablakon át, a fekete hajú szépfiúmat. Az édesanyja zöld overálba öltözve és maszkot viselve ült mellette egy széken.

Carter fel-alá sétált a folyosón és azt várta, hogy ő is bemehessen a fiához. Sosem láttam felnőtt férfit így remegni és könnyeivel küzdeni.

Meredten álltam és figyeltem Jake-et. Minden egyes szívdobbanás mintha mellkason ütött volna. Jacob az ágyon feküdt fehér takaróval betakarva. A száját és orrát befedte a lélegeztetéshez szükséges maszk, amiből fehér cső vezetett a gépig. Infúzió és katéter is be volt kötve neki. Így nézett ki a négy órás műtét után. Még ma sem tudom kitörölni az emlékezetemből ezt a képet.

– Mi lesz vele? – kérdeztem, hátat fordítva az ablaknak.

– Nemrég beszéltem a dokival – közölte apa. – Stabilizációs műtétet végeztek. Többet nem lehet tenni ilyenkor.

– Én ezt nem értem...

– Eltávolították a törött csigolyát, pótolták és csavarral rögzítették.

– Törött csigolya... – mondtam, hogy könnyebb legyen tudatosítanom.

– Az utolsó háti csigolya tört. Megsérült a gerincvelő is. Azt mondta az orvos, hogy ilyenkor próbálják az éppen nem működő, de élő funkciókat visszaállítani. Mivel Jake altatásban van, még nem tudjuk, hogy pontosan mit mentettek meg.

– Mikor fog felkelni?

– Egyelőre nem kelhet fel, mert kibírhatatlan fájdalmai lennének. Tíz napig altatják.

Volt még apa száján néhány szó, ám lenyelte, és inkább elfordította a fejét. Talán megint meg akart óvni, ahogy egész életemben, és pont ezzel a féltéssel tette tönkre a gyerekkoromat. Mégsem haragudtam rá, mert ő nevelt fel. Végülis meggondolta magát, vagy megint rájött, hogy muszáj beavatnia:

– Amikor Jake-et kihozták a vízből, és újraélesztették vért köhögött fel. Belső sérülése is volt, a gerinctörésen kívül. Nem tudni, hogy minek ütközött még neki, amikor eszméletlenül hánykolódott a vízben. Lehetett szikla is. Bármi. Egy percre felkeltették, mielőtt betették a mentőbe. Csak annyit bírt mondani, hogy nem érzi a lábát. Folyamatosan mozgott a vízben, és valószínűleg ez okozta, hogy súlyosabb lett a sérülés és...

Apa nem állt közel Jacobhoz. Ritkán beszélt vele, annak ellenére, hogy Nancy párja lett, és együtt is éltünk négyen. Mégis elakadtak a szavai, amikor a legfontosabb dologhoz ért. Egyikünk sem akarta kimondani.

– Nem fog...? – Elkezdtem a kérdést, viszont a szorítás a torkomban nem engedte, hogy befejezzem.

– Nem tudni pontosan, mely érzékelések maradtak meg, de az biztos, amire gondolsz. Egyelőre hagyják pihenni.

Megjelent lelki szemeim előtt Jacob, miközben tekeri a biciklit, majd láttam őt úszni, és ahogy fut az iskolabuszhoz. Aztán láttam mosolyogva, és azt mondta, hogy hamarosan megszerzi a jogosítványt. Az volt az egyetlen vágya, hogy autót vezessen. Egyszerű vágy, de az övé. Ott állt előttem a fejemben elképzelve, és bár nem voltam alacsonyabb, én mégis nagyobbnak éreztem magamnál, a százhetvenöt centijével, és erős karjaiban kicsi lettem, amikor átölelt. Gyakran röplabdázott a barátaival Melbourne Beach-en. Lebarnult a bőre néhol, ám nem szabályosan, leginkább a vállain és a mellkasán. Jake egyszerűen tökéletes fiú volt. Átlagos, félénk és tökéletes.

Szótlanul állva a folyosón ennek a fiúnak a képe lebegett előttem, aztán megfordultam, megpillantottam a csöveket, és visszhangoztak az agyamban a szavak: nem fog járni.

Carter felkelt a székről, odajött hozzánk. Pontosabban hozzám.

– Te... – mutatott rám. – Te miattad ugrott bele a vízbe.

– Nem szándékosan estem bele – mondtam.

– Téged akart megmenteni. Te miattad fekszik most ott! – kiabálta.

– Állj le Carter! – lépett elém apa. – Baleset volt. Tudom, hogy hibáztatni akarsz valakit, de nem a fiam tehet erről.

Egyetlen szót sem bírtam kinyögni. Nemcsak azért, mert Jake apjáról volt szó, hanem azért is, mert pontosan ugyanaz a tekintet és arcvonás meredt rám. Ugyanaz a kerek, kék szem, ugyanaz a szájmozgás, még a hajuk is egyformán nőtt. Mintha Jacob üvöltözött volna velem.

– Mr. Sullivan? – szólt Carternek az egyik ápoló. – Most már maga is bemehet.

Sosem kedveltem az ápolókat és orvosokat, de most megnyugtatott a fehér ruhás férfi jelenléte.

Még egy pillantást vetettem Jacobra, láttam Nancyt is, ahogy jön kifelé. El akartam tűnni onnét, egyébként is apámnak a párjával kellett foglalkoznia.

Visszasétáltam a kórterembe egyedül. Leültem az ágyam szélére. Hallgattam a csendet, majd a többiek szuszogását. Mások jobb híján aludtak, viszont én egyetlen percre sem bírtam volna álomba merülni. Besütött a fény, és a nagy ablakokon pálmák lombjának zöld tükröződése látszott. Szép látvány a pálmafa, szép egy város, ahol folyton nyár van, szép a napsütés. Minden olyan szép volt, még ott is lehetett érezni, hogy mellettünk van egy üdülőparadicsom és az óceán, de én semmit se érzékeltem ebből. Csak a csendet, amit néha megtört a szuszogás.

Én tehetek erről? – gondolkodtam el. – Nem szándékosan ugrottam bele a vízbe, de ha aznap visszavágok Colinnak, és a veszekedés végén felülkerekedek rajta, vagy csak nem foglalkozunk vele és elmegyünk... Ha erősebb vagyok...ha tudtam volna úszni...ha nem lennék beteg...ha...ha...

Kicsit több mint egy évvel a baleset előtt költöztünk Melbourne-be. A nebraskai Lincolnban születtem. Leonard és a neje fogadtak örökbe. A nő meghalt, aztán apa és én kettesben maradtunk. Épphogy tizenhét lettem, amikor kiderült, hogy apám megismerkedett Nancyvel, Jacob anyjával, ezért elköltöztünk. Nancy már külön élt Cartertől.

A bordatörést a költözésünk után pár hónappal szenvedtem el. Amikor felébredtem a kómából kiderült, hogy kitörlődött egy teljes év az emlékezetemből. Rengeteg eseményt elfelejtettem, köztük Jacobot és a szerelmünket is, aztán megtudtam, hogy együtt járunk, és visszatért pár emlék. Ismét elválaszthatatlanok lettünk, de a kapcsolatunk jelentős részét nem tudtam felidézni. Sem a megismerkedésünket, sem az első csókunkat, sem az első alkalmat, amikor szeretkeztünk. Ami nekem az első, neki a sokadik alkalom volt.

A bordatörés előtt lefeküdtem Ameliával. Jacob és én rövid időre szakítottunk, ezért idiótán viselkedtem és engedtem, hogy a velem egyidős, gyönyörű lány elcsábítson. Biszexuális vagyok, vonzódom mindkét nemhez. Tehát a „kilóg a sorból” kifejezés több szempontból is rám illik.

Tizenhét éves koromig ötvenkét törésem volt. Floridában eltörtem a csuklómat, a kulcscsontomat, a combcsontomat és a bordámat. A csonttörékenység orvosi néven Osteogenesis Imperfecta, amit én csak OI-nak hívok. Az enyémnél csak súlyosabb változatai vannak. Én egyes típusú beteg vagyok. A betegségemre való kezelés a fizioterápia és a biszfoszfonát tartalmú gyógyszerek szedése, amik nem engedik, hogy leépüljenek a csontok. Pár évig nem hagytam, hogy kezeljenek, a lázadó kamasz időszakomban, ezért megsüketültem az egyik fülemre és törékenyebb lettem. A halláskárosodás egyébként is benne van a pakliban az egyes típusnál.

Miután összeszedtem magamat a kómát követően, a családom elárulta, hogy Amelia gyermeket vár tőlem, és a baba örökölte a betegségem egy súlyosabb változatát, a hármas típusú Osteogenesis Imperfectát. Én úgy nézek ki, mint te. Csak kék a szemem fehér része, vagyis a sclera. De a lányom egészen más. Az ő teste szó szerint olyan, mint a porcelán.

Mielőtt balesetet szenvedtünk Jacobbal igyekeztem felkészülni az apaszerepre, viszont éretlen eszem nem engedte, hogy olyan komolyan vegyem, ahogy venném ma, évekkel később. Csak annyit tudtam felfogni, hogy gyerekem lesz, de csak Jake-el és a szerelmünkkel foglalkoztam. Folyton vele voltam, és nem gondoltam a tizennyolc éves lányra, aki császármetszésre vár a kórházban. Be sem akartam menni hozzá, inkább a mólón napoztunk.

Ekkor történt a baleset.

Emlékszem, hogy sütött ránk a nap, mi fürdőnadrágban és napszemüvegben süttettük magunkat. Sokáig csendben hallgattuk az óceán sodrásának hangját. Néha felcsapott a víz a móló elejére.

Rettegtem a nyílt víztől, amiért nem tudtam úszni. Akkor nem féltem, ha Jacob is velem volt, nem estem pánikba és nem vert úgy a szívem, mintha meg akarna fojtani. Jacob kiváló úszó volt. Itt született, ezen a felfoghatatlanul csodálatos helyen, ami tele van turistákkal, szállodákkal, pálmafákkal, és persze a legszebb a horizont, a napfénytől csillogó hullámok. Szerencsésnek gondoltam őt, amiért mindig is ez a város volt az otthona.

Jake mellettem ült a mólón. Kissé hátradőlve, a kezén támaszkodva, kinyújtott lábakkal élvezte a napsütést. Le sem vettem róla a szememet. Lebarnult mellkasán selymes volt a bőre, imádtam nézni, de legjobban hozzásimulni szerettem. Ha közel voltunk egymáshoz megteltem az illatával. Jólesett elgyengülni két erős karja között, azonnal az övé akartam lenni, nem csak az illatával megtelni, arra vágytam, hogy érezzem őt magamban, a testemben és a lelkemben.

– Be kellene menni Ameliához a kórházba. Nem gondolod? – kérdezte.

– Majd akkor, ha megszületett a baba.

Jacob fekete haján megcsillant a napfény, rózsaszín ajkán kifutott egy sóhaj. Élvezte a semmittevést. Meg akartam csókolni, és nem érdekeltek a távolabb strandoló turisták. Mégsem csókoltam meg, mert idegenek előtt féltünk felvállalni egymást. Túl sokan tudták, hogy együtt vagyunk, és kevés embernek tetszett. Még szerencsésnek is mondhattuk magunkat, hogy a szüleink nem bántottak érte.

Az égre pillantottam, feltűnt, hogy szürke felhők gyűlnek fölénk, és hirtelen felerősödött a szél. A víz nagy csattanással mosta végig a mólót.

Jacob szétnézett. Észrevette a közeledő Colint és az egyik haverját. Mindketten felálltunk, Jake levette a napszemüveget.

– Takarodjatok innen, ez a mi helyünk – morogta Colin. – Mocskos buzik vagytok. Nem szívok veletek egy levegőt.

– Fogd be a pofádat! – vágott vissza Jake.

Colin és a másik srác még közelebb jöttek. Mi ketten hátráltunk a móló vége felé.

– Te nyomorék vagy – nézett rám Colin, gyűlölettel a szemében.

– Nem félek tőled, te szerencsétlen! – böktem oda neki gúnyosan.

Colin gyűlölt, és nemcsak azért, mert más voltam, hanem mert teherbe ejtettem a lányt, akibe belezúgott.

Ekkor történt. Colin nekem rontott, meglökött.

Egy másodperc...

A zuhanást nem éreztem, csak a jéghideg vizet, ami azonnal megbénított.

Süllyedtem. Süllyedtem. Eltompultak a hangok, nem láttam. A testem önkéntelenül válaszolt a hullámokra, kapálóztam. Ösztönös menekülés volt. Összenyomott az óceán és a pánik. Harcoltam egy nálam erősebb dologgal, közben tudtam, hogy veszíteni fogok.

Istenem, meghalok! – ismétlődött a fejemben a gondolat.

A torkom és az orrom tele lett vízzel.

Egyszerűen megszűntem létezni, mintha hirtelen elaludtam volna. Nem tudtam mikor történt, csak megtörtént.

És már a parton keltem. Jacob nélkül.

*

Ha tudtam volna úszni, akkor nem jön utánam.

Jake vigyázott rám, még akkor is, ha nem örültem neki. Haragudtam, amikor röplabdázáskor nem engedett játszani, aztán rondán beszóltam neki. Általában egy barom voltam vele. Pedig ő csak attól féltett, hogy megsérülök. Most pedig meg akarta menteni az életemet, de majdnem a sajátjával fizetett érte.

Ha tudtam volna úszni...

Nem hagyott békén ez a gondolat. Az ágyamon feküdtem otthon. Éjszaka volt, csak a felettem lévő ablakon jött be egy kevés fény az utcáról. Jólesett a sötét és a némaság. Hasalva öleltem a párnámat, ami nedvessé vált a könnyeimtől.

– Damien... – kopogott be apa. – Ébren vagy még?

Kinyújtottam gipszben lévő karomat, aztán lassan a másikat is, elterültem, és a párnába nyomtam az arcomat.

Apa bejött. Lesüllyedt mellettem a matrac, tehát leült. Csak annyit mozdítottam a fejemen, hogy kapjak levegőt.

– Ne hidd azt, hogy a te hibád Damien! Carternek szüksége van valakire, akit hibáztathat. Magyarázat kell neki arra, ami a fiával történt, különben nem bírja feldolgozni. Pont így éreztem, amikor műtét után kómába estél.

Ezután apa magamra hagyott. Bírtam a határozott beszédstílusát. Tudom, hogy sok dolog kibillentette már a lelki békéjéből, kezdve a mostohaanyám halálával és folytatva a rengeteg törésemmel. Megszilárdult tőle a lelke, és egyetlen mosolya sem volt valódi soha, a szőke hajú, inget viselő komoly fickó bőrébe bújva. Sok kis tüske tette ilyenné.

Én is így éreztem. Minden balesetem, mind az ötvenkét törésem belém szúrt egy tüskét. Az összes külső törésemhez tartozott egy belső, lelkemet ért törés, és a gyógyulás után egy új embert hagytak maguk után. Ezt észre sem vettem, mert gyerek voltam. Elrejtettem a tüskéket magam elől is. Felvettem egy nagyképű és magabiztos álarcot másokkal szemben, ahogy Colinnal szemben is azon a napon, de közben rettegtem, hogy újabb törésem lesz. Ezt senki sem láthatta, én sem láthattam. Akkor döbbentem rá erre, az ágyamon fekve, mert most olyan nagyon eltörtem, és ezt már képtelen voltam álarc mögé rejteni. Nyitva volt a szemem, és pislogni is csak ritkán tudtam. Élveztem, ahogy körbevesz a sötét és fullaszt a csend.

Féltem attól, mi lesz, ha felébresztik Jake-et, miként reagál majd arra, hogy sosem sétálhat, röplabdázhat és nem úszhat, pedig azt imádta.

Helyre kell hoznom a hibám...helyre fogom hozni... – mondogattam gondolatban. Colin rám haragudott, és nem Jake-re, nekem kellett volna kórházban lennem.

Hajnalodott, amikor apa ismét bejött, leült az ágyam szélére, és a fejemre tette nagy, meleg tenyerét. Félig a párnába nyomtam az arcomat, szuszogtam hason fekve, közben csak folytak és folytak a könnyeim. Apa nem beszélt. Tisztában volt azzal, hogy az a borzalom, amitől Jacob szenved, velem is megtörténhetett volna, a legtöbb ember erre tippelne, ha választania kellene. De Jake? Aki ezerszer úszott az óceánban és soha, semmi rosszat sem csinált, mivel érdemelte ki ezt? Addig úgy voltam vele, inkább haljak meg, mintsem lebénuljak, viszont akkor bármit megadtam volna azért, hogy én legyek azon az ágyon, megint kómában.

Apa azonban fellélegzett, hogy vagyok, kisebb sérüléssel, ám végülis egészben, az érintéssel nem csak vigasztalt, közben megbizonyosodott a létezésemről.

Azt hiszem így sikerült elaludnom. A testem kifáradt, és egy kis gondoskodás álomba ringatott.

Ébredéskor rám sütött a nap. Kellemetlen volt, mert tompán lüktetett a homlokom, és azonnal izzadtam. Feltápászkodtam, behúztam a függönyt. Bekapcsoltam a ventilátort, hogy legalább ne legyen melegem. Nem volt klíma a szobámban, teremtenem kellett egy elviselhető környezetet, mert úgy döntöttem egy darabig nem fogok kimenni. Egyedüllétre vágytam, kirekeszteni a külvilágot, a zavaró ingereket, de apa dél körül kopogott:

– Nem jössz enni?

– Semmi kedvem – böktem ki mogorván. – Tűnj el!

– Na, elég lesz! – váltotta komolyra a szót. – Mondani akarok valamit.

Szitkozódva keltem fel. Kinyitottam az ajtót. Alsóneműt és atlétát viseltem, még ahhoz sem volt kedvem, hogy felöltözzek.

– Mi az? – motyogtam.

– Jobb lesz, ha leülsz.

Kimentem apával a nappaliba, levágódtam a kanapéra. Alig vártam, hogy újra egyedül legyek. Kimerült voltam, bár álmos az pont nem, mert a bennem lévő feszültség ezt nem engedte meg. Rengeteget bőgtem, emiatt szárazzá és duzzadttá vált a szemem.

– Joyce nemrég felhívott telefonon. – Apa leült mellém. – Megszületett Grace, a kislányod.

A torkomon akadtak a szavak. Ronda dolog, de az utolsó gondolatom sem volt Grace. Kattogott az óra, idegesített a hangja. Apa kérdően nézett, viszont fogalmam sem volt arról mit feleljek. Olyan hirtelen ért ez az egész, hogy szinte zsibbadni kezdett minden végtagom. Arról nem is beszélve, hogy hányingerem lett a szívverésemtől. Mivel nem válaszoltam, apa inkább témát váltott:

– Elárultam neki, hogy mi történt veletek. Valószínűleg Amelia is tudja. Lehet, hogy várnom kellett volna ezzel. Most van elég gondja.

– Jó...Jól tetted. Én nem... – Elfordultam, lehunytam a szemem egy pillanatra, hogy az agyamban lévő szókavalkád mondattá tudjon válni. – Nekem nem ment volna. Kösz.

Apa arra várt, hogy érdeklődjek a kislányom iránt, ne neki kelljen noszogatnia. Viszont a szó is furcsán hangzott nekem: kislányom.

Korábban már megvolt a kezdeti nyűglődés, a „nem akarok apa lenni” hiszti. Ezután azt hittem hamar feldolgozom a szülőséget, de valójában mással foglalkoztam, például Jacobbal, hogy eltereljem a dolog súlyát.

Apa megfogta a csuklómat, hogy nézzek végre rá és nyögjek ki valamit.

– Damien, apa lettél.

– Oké.

Apa sóhajtva elengedett, aztán gondolkodott. Biztos attól tartott, hogy elmenekülök, mert beparázok a felelősségtől. Jellemző volt rám, hogy felkapom a vizet, vagy a gondjaim elől bezárkózok és elmerülök a depresszióban.

– Nem érted – folytatta nyugalmat erőltetve magára, pedig láttam az arcán, hogy majd’ megpukkad az idegtől. – Illene meglátogatnod. Kész vagy erre?

– Akkor felöltözök.

Visszasétáltam a szobámba nagyon lassan. Apa követett. Segített belebújnom egy pólóba. Nadrágot venni és zoknit húzni már egyedül is sikerült, egy működő kézzel. A sportcipőmbe csak beledugtam a lábam, rátapostam a fűzőre. Akkor jöttem rá, hogy az öltözködést úgy csináltam, mint egy gép, ha beprogramozzák valamire. Tudtam az eszemmel, hogy otthon akarok maradni, de a lányom születésének híre és a többi tragédia miatt mintha az agyam azt írta volna ki: hiba. Pont úgy, mint egy gagyi számológép, amibe ha össze-vissza pötyögsz számokat és jeleket, akkor nem tud elvégezni egyetlen számítást sem.

A kórház felé tartva mindez megváltozott. Biztos azért, mert közeledtünk valamihez, amit nem akarok. Remegő kézzel megragadtam a kocsi ajtaján lévő kapaszkodót. Erős késztetés lett bennem, hogy ne csak fogjam, inkább lökjem meg azt az ajtót, és ugorjak.

– Röstellem, hogy nem vettünk ajándékot Grace-nek – sajnálkozott apa. – Akár hetekkel ezelőtt is megtehettük volna.

Nem válaszoltam, csak néztem előre és arra koncentráltam, hogy nagy levegőt vegyek. Ez valamennyire segített, és az is, hogy letakartam azt a fülemet, amelyikkel hallottam. Teljes csendre vágytam.

Tizenöt perc múlva leparkoltunk. Felmentünk lifttel a szülészetre. Már találkoztam azzal a dokival, aki megműtötte Ameliát, tudta, hogy OI-m van. Ezért féltették a babát az első pillanattól kezdve. Grace csak császármetszéssel jöhetett világra, mert a természetes szülés során meghalt volna.

A doki megmutatta, hogy melyik kórteremben találjuk meg Ameliát és a kicsit, végül otthagyott minket. Most már hallani akartam apa hangját, figyelmesen néztem a száját, hogy értsem is. Azt reméltem, hogy önt belém egy kis lelket.

– Készen állsz? – kérdezte, a szemben lévő fehér ajtó felé biccentett.

– Ja.

Dehogy álltam készen! Végig akartam futni a folyosón, aztán kiugrani az ablakon. Hagytam, hogy előbb apa induljon el. Még véletlenül se léptem volna be én hamarabb. Amikor benyitottunk először Joyce-t vettem észre, mert hátulról csak a zöld falú helyiség felét láttam.

Megdermedtem és fojtogatott a szívem. Apa elhúzódott előlem. Ekkor már megpillantottam az ágyat és a szőke Ameliát, aki műtét után is szép volt, fekve és betakarózva. Mellette pihent a kislányom egy inkubátorban.

– Gyere közelebb! – kérte kedves hangon Joyce, Amelia édesanyja.

Általában azt hazudtam mindenkinek, hogy tele vagyok önbizalommal, de most senkit sem sikerült becsapnom. Tuti, hogy rémült képet vágtam, mégis odamentem az inkubátorhoz.

– Nehezen veszi a levegőt – mondta Joyce. – Eltört két bordája, ezért lélegeztetik. De ne aggódj! Jól van.

Amelia nem is akart beszélni. Ezen nem csodálkoztam. Grace behunyt szemmel feküdt, nádszálvékony végtagokkal, a hátán elterülve. A pelenka akkora volt rajta, hogy a mellkasáig ért.

– Csak alszik – próbált nyugtatni Joyce.

Ő az én gyerekem – döbbentem rá. – Másé nem is lehet, hisz olyan, mint én. Én hoztam létre őt, és miattam kell már most szenvednie.

– Biztos örülne, ha tudná, hogy itt van az apukája – mondta Joyce.

Grace még nem tudott örülni, csak létezni, és ezt az átkozott létezést tőlem kapta. Beugrott az a borzasztó gondolat, aminek egy szülő fejében sosem volna szabad megszületnie. Én azonban nem voltam szülő. Egy fiú voltam. Egy gyerek. Az jutott eszembe: miért hagytam, hogy éljen?

Egy rózsaszín karszalagot láttam a csuklóján. Rá volt írva a neve. Amelia a saját vezetéknevét is adhatta volna a kicsinek, de Petersont olvastam a szalagon. Az én vezetéknevemet. Forróság öntötte el az arcomat. Meghatódtam, és még jobban éreztem, hogy ő az enyém.

Annyi minden történt velem, hogy fogalmam sem volt arról, mihez kezdjek. Mit kell tenni ilyenkor? Apa, segíts! Persze ezt sosem mertem volna kimondani, ahhoz már büszke voltam. Mi lesz ezután a helyes? Mit szabad majd cselekednem és mit nem? Hogy érintsek meg egy olyan gyereket, akit egy simogatással bánthatok?

Nem akartam nézni őt. Én sem szívesen beszéltem, apa és Joyce pedig csak bámultak. Libabőrös lettem a tapintható feszültségtől. Tudtam, hogy Grace sosem gyógyul meg, és ha kinyitná a szemét kék volna a sclerája. Az arca háromszög formája így is feltűnt. Ezek tünetek, a betegsége jelei. Elég volt rápillantani és az ember máris észrevette, hogy különbözik másoktól.

– Sajnálom, ami történt veletek – szólalt meg Amelia. – Örülök, hogy te jól vagy, és... Jake... – sóhajtott. – Őszintén sajnálom.

– Most Grace-el foglalkozz! Hisz, ő nagyon fontos – feleltem.

Nem maradtunk sokáig. Rohadtul fáradt lettem és még mindig egyedüllétre vágytam.

Elindultunk hazafelé a kórházból, az út feléig nem szólaltam meg, de hirtelen furcsa nyomás lett a mellkasomban. Egy darabig titkoltam, nem törődtem vele, viszont rám tört a légszomj. Kétségbeesve csatoltam ki a biztonsági övet:

– Állj meg! – Már majdnem könyörögtem, ám elszorult a torkom.

– Miért? Mi a baj? – nézett rám apa aggódva.

– Ki kell szállnom!

Azt hittem megfulladok a kocsiban. Leparkoltunk egy zsákutca előtt, én azonnal kinyitottam az ajtót. Befutottam a két épület közé, ahol senki sem látott.

– Damien! – sietett utánam apa.

A falhoz dőlve álltam, különben eldőltem volna. Olyan volt, mintha egy vastag kötél tekeredett volna a mellkasomra, és folyton erősödne a szorítása.

– Mi bajod? – kérdezte.

Csak ráztam a fejemet. Az egyik szemem könnybe lábadt. Utáltam magamat ilyenkor, mert csak a gyerekek sírnak.

Apa mindig megpróbált határozott lenni, hogy sose lássam gyengének, viszont akkor legalább úgy sajnálta Grace-t, ahogy én.

– Damien, pont így megijedtem, amikor megpillantottalak téged. Sokkal kékebb volt a szemed és elmesélték az intézetben, hogy ez a kisfiú nagyon ritka betegségben szenved. – Megragadta a két vállamat. – Féltem attól, hogy összetörsz a karomban, aztán rájöttem, mennyire erős vagy.

– De a bordái...Miattam lett ilyen!

– Ez hülyeség! Nem tehetsz arról, hogy beteg vagy. Örökölted az édesanyádtól, tőled pedig a lányod. Ez nem hiba. A hiba az, amikor szándékosan csinálsz rosszat. Például az, amit az édesapádról meséltem korábban. Emlékszel?

Emlékeztem. Pár hete elárulta, hogy a valódi apám lemondott rólam az édesanyám halála után, és egy intézetbe dugott. Nem feleltem. Ehhez nem ment semmit hozzáfűzni. A vérszerinti apám köcsög volt és kész.

Apa elengedett, viszont biztatni szeretett volna, mélyen a szemembe nézve:

– Gyönyörű kislány, és gyönyörű nő lesz majd belőle. Eltört a bordája. Igen. De meggyógyul. Oké?

– Oké.

– Amivel most nézel szembe egy felnőttnek is rettentően nehéz lenne. Gyereked született és akit szeretsz... – Csak sóhajtott. – Szóval, nehéz. És te még nem vagy felnőtt, viszont most igenis légy férfi!

Egy kicsit haragudtam, amiért ezt mondta. Úgy éreztem, nem ért meg engem, ám tudtam, hogy ez baromság. Már használtam az eszemet is, nem csak az érzelmeimet. Apának igaza volt.

– Én itt vagyok és leszek Damien. Segítek. Csak kérdezz! Ne zárkózz el!

– Nem fogok.

Apa bólintott, megveregette a vállamat, majd visszasétáltunk a kocsihoz.

FONTOS DOLGOK

Fogalmam sem volt arról, hogy legyek férfi. Azt hittem, majd csak úgy jön magától. Apa azt mondta segít, de lövésem sem volt, mit kérdezzek. Vágtam, hogy van egy kötelességem, amit akkor is teljesítenem kell, ha semmi kedvem hozzá, de ezt csak az eszemmel tudtam, a szívemmel nem éreztem. Nem voltam én senki sem. Apa pedig legfőképp.

Apa másnap elvitt kocsikázni, hogy segítsen megnyugodni. Keveset haladtunk a városban, és máris kiderült, hogy nem is céltalanul furikázunk.

– Mi lenne, ha vennénk valamit a kislányodnak? – kérdezte.

– Ügyesen terelgetsz.

– Ne légy ilyen cinikus!

Bementünk a plázába. Megpillantva a tömeget és hallva a zajokat megtorpantam, ám gyorsan követtem apát. Elhaladva a szökőkút előtt kirázott a hideg és éreztem a késztetést, hogy letakarjam a fülemet. Nem voltak tiszták a hangok, ami pedig átjött borzasztóan dühített. Csak a csendben hallottam rendesen. Ökölbe szorítottam egészséges kezemet. Minél több ember sétált el mellettem beszélgetve, egyre jobban belemélyedt a körmöm a tenyerembe.

Felértünk a mozgólépcsővel a második emeletre. Elsétáltunk az éttermek előtt, sütemény édes illata keveredett egy pizzériából jövő sós és paradicsomos illattal. Kamaszok ültek az egyik asztalnál, a fiú és lány megcsókolták egymást, a srácok nevettek valamin. Én is ilyen vagyok, illetve én is lehetnék ilyen – jutott eszembe. Ehelyett egy tágas és színes bababolt felé haladtunk.

Addig nem tudtam elképzelni, hogy léteznek annyira kicsi ruhák, mint amik a vállfákon lógtak, vagy a polcra voltak hajtogatva. Összeszorult a gyomrom az anyák és kismamák között. Biztosan kevesen sejtették, hogy babám van, és nem a húgomnak vagy öcsémnek keresünk ajándékot. Ki hitte volna ezt egy tizennyolc évesről? Felemeltem a tekintetemet, és a bolt falán lévő bekeretezett Hamupipőke-rajz üvegében megpillantottam gyerekes, sima, vékony arcomat. Nem így fest egy valódi szülő.

Apa talált három ruhát, az egyiket megmutatta:

– Tetszik?

Csak bólintottam.

Értettem, hogy Grace a lányom, nem akartam megtagadni, de a kényelmetlen, új szerepembe még jócskán bele kellett nőnöm.

– Vegyünk neki játékot is – javasolta apa.

Az üzlet másik végébe sétáltunk. Roskadoztak a polcok a lila, rózsaszín, mindenfajtaszínű holmiktól. Plüssök, csörgők, kisautók...Pislogtam, mert összefolyt előttem a színkavalkád.

– Figyelj! – Apa megfogott egy babát. – Itt van hány hónapos kortól ajánlott. – A mutatóujjával rábökött a doboz sarkán lévő nyolcasra és pluszjelre.

– Nyolc hónap.

– Mi olyat keresünk, amin nulla van.

Apa talált még egy megfelelőnek tűnő játékot. Egy kék tündérszerű cucc akadt a kezébe. Épphogy rápillantottam, gyorsan leszegtem a fejemet, és haraptam a számat belülről.

– Rá lehet kötni a gyerekágyra. Zenél is – mondta.

Nem reagáltam, csak bámultam a földet. Mozdulni akart a lábam a kijárat felé, ám visszafogtam a késztetést.

– Grace-nek rengeteg dolog kell. Kiságy, kocsi, pelenka – közölte apa. – Adtam pénzt Joyce-nak a tüdőműtéted után.

– Az jó.

Ennyire telt tőlem. Apám pénzt adott Amelia anyjának, az én nevemben, mert úgy illett. Szándékosan nem szólt korábban, amiért kicsit sem érdekelt volna engem.

Felelősség. Ez az a szó, ami mindenkinek beugrik a szülőségről. Beugrott nekem is, csak épp nem értettem a jelentését. Az apaság egy kiút nélküli, végeláthatatlan labirintusnak tűnt.

Nancy a baleset óta nem tartózkodott otthon. A kettőnkké volt a ház, mint régen, Lincolnban. Apáé és az enyém. De már nem lehettem az a kisfiú, aki akkor. Aki nem úszhatott és nem biciklizhetett. Tisztában voltam azzal, hogy nem lehetek hisztis kamasz sem, azonnal meg kell komolyodnom. Mindezt az eszem tudta, mert nem voltam hülye. Azonban a szívem csak Jake-et látta, és ez beárnyékolta az eszemet is. Ilyen az, ha az ember csupán félig felnőtt.

Megint együtt vacsoráztunk az étkezőben apával. Nem is ettem, egy falat sem csúszott le a torkomon.

– Nem vagy éhes? – kérdezte apa.

Megráztam a fejemet.

– Én sem. Menjünk ki! Jót fog tenni a levegő.

Leültünk a hátsó terasz lépcsőjére. Már leereszkedett a nap a háztetők mögé, csak a kinti lámpa fénye világította meg a távolabb lévő bokrokat az udvaron. Felettük bogarak szálldostak és ciripeltek. Micsoda idilli! A gyomrom mégis összeszorult, mint a boltban. Mélyeket lélegeztem. Nem hittem, hogy használ, de a testemnek jobban kellett az oxigén, mint bármikor máskor.

– Igaz, hogy sok nehézséget vészeltél át az elmúlt időszakban – sóhajtott apa. – Most sem vagy épp a legjobb állapotban.

Ez igen! Konkrétan kimondta, hogy egy roncs vagyok. Persze ezzel nem szeretett volna megsérteni engem.

– Viszont muszáj tisztáznunk néhány fontos dolgot Damien. Rengeteg kötelességed van Grace felé.

– Vágom...

– Ameliának és neked meg kell állapodnotok egy bizonyos összegben, amivel támogatod őket.

– Nincs pénzem.

– Erről mindjárt beszélünk. Ha nem teszel eleget a kérésének, bíróságra kerülhet az ügy, amit nem akarsz. Hidd el!

Ez az egész nagyon komolyan hangzott. Az is volt. Túl magas labda nekem.

– Ugyanígy a látogatás – folytatta. – Legalább heti egy. És mindig be kell tartanod, amit ígérsz. Grace lesz óvodás, majd iskolás, érteni fogja, hogy átverted, akkor is érezheti így, ha nem volt szándékos a részedről. Ha jó apa akarsz lenni, sosem hazudhatsz neki, nem csaphatod be. Eddig világos?

Bólintottam.

– Munkát kell találnod. A lehető leghamarabb. Közben tanulnod. Egyetemre járnod, hogy minél jobb állásod legyen. Mert itt nem csak Grace mindennapos dolgainak a finanszírozásáról van szó. Gondolom sejted, hogy a kezelése és a gyógyszerei nem olcsók.

– Vágom – nyeltem egy nagyot.

Nem volt újdonság a gyógyszerek ára. Hisz, én is olyanokat szedtem. Ettől a nem éppen nyugis csevegéstől kicsit felháborodtam. Konkrétan apa agyonnyomott a rengeteg felelősséggel, egyetlen perc alatt, viszont talpon kellett maradnom, nem eshettem szét. A felháborodást pedig elhessegettem, mert ezt az egészet én hoztam össze.

– Segíteni fogok, de ez a te feladatod. Más nem végezheti el helyetted. – Apa nagy levegőt vett, leszegte a fejét. – Látod, mibe sodortad magad?

– Hülye voltam.

– Most már ez van. Tudom, hogy sok így egyszerre.

– Durván hangzik.

Apa elmosolyodott, megveregette a vállamat:

– Menni fog ez! Bízom benned.

– Gumit kellett volna húznom. – A tenyerembe temettem az arcomat. – Bassza meg!

– Ha megengedsz egy kritikát – megköszörülte a torkát –, ezzel a gondolattal már jócskán elkéstél.

– Kurva életbe!

– Nyugodj meg! Elvisszük a holmikat Grace-nek, ha készen állsz.

– Vihetjük holnap is. Leszarom – azzal felálltam, és bementem a házba.

Megint nem tudtam aludni éjszaka. Engedtem egy kád meleg vizet, azt remélve, hogy segít pihennem. Levetkőztem, aztán lefóliáztam a gipszet. Egy darabig a tükör előtt álltam. Sosem voltunk túl jóban. Figyeltem a szememet, hegyes államat, az orromat, végül a szeplőimet. Elsöpörtem a homlokomról a világosbarna, hullámos hajat, hogy még jobban lássam az arcom. Feltűnik, hogy beteg vagyok? – tettem fel a kérdést magamnak. – Feltűnik. Mindig könnyen megválaszoltam. Elég volt belenéznem a szemembe. Pont emiatt nem kedveltem a tükörképemet. Grace is ilyen. Olyan, mint te – mondogattam gondolatban, csak azért, hogy másnap ne legyen annyira idegen a saját gyerekem. Engem elhagyott a valódi apám, édesanyám halála után, és fájt, hogy nekem sem esne nehezemre felszállni egy repülőre, és elhúzni innen. Egy valami azonban itt tartott. Vagyis valaki.

Jacob.

Belefeküdtem a vízbe. A gipszemre azért vigyáztam, kitettem a karomat a kád szélére. Elnyomott a fülledt levegő és a hirtelen mindent befedő pára. Lehunytam a szemem. Megjelent előttem Jake, fehér takaró alatt, lélegeztetőre kötve.

– „Van egy ház Charming városában

Úgy hívják a Felkelő Nap...”

Gyerekkorom óta űztem egy furcsa szokást. Az emberek akkor fakadnak dalra, ha boldogok, de belőlem akkor jött dal ösztönösen, ha szomorú voltam. Az agyam ilyenkor csak a szóra és a dallamra koncentrált. Könnyebbé váltam éneklés közben, mintha lebegnék.

– „Megrontója volt sok szegény lánynak

És én, Oh Istenem, egy vagyok közülük...”

Nem érdekelt, ha egy szöveg lányról szólt, közben pedig fiú voltam. A dallam számított. The White Buffalo-féle, A felkelő nap házát ismertem, apám révén, aki szerette hallgatni az ilyen zenéket.

– „Ha hallgatok a mamámra

Uram, mára otthon lennék

De fiatal voltam és bolond

Jóképű lovas vezetett félre...”

Lövésem sem volt, hogy miről szól a dal konkrétan, mindig azt gondoltam semmiről. Nem hallottam magamat rendesen, csak az egyik fülemmel, de nem érdekelt. Ez a szám szép volt, lassú és pont illett hozzám abban a percben.

– „Az Anyám, ő egy szabó

Ő varrta az új kék farmerem

A kedvesem, ő egy csavargó...”

Kedvesem – ismételtem gondolatban. – Kedvesem...

Újra megpillantottam Jake-et, egy a baleset előtti emlékben, ahogy az óceán partján áll, és mosolyog rám.

És Grace? Ő is pont olyan állapotban van, mint Jacob.

– „Most az egyetlen dolog, amire a csavargónak szüksége van

Az egy bőrönd és egy fegyver

És csak akkor elégedett

Amikor úton van.”

Hallottam a valódi énekes rekedt, mély hangját és a vontatott dallamot a fejemben.

– „És a városba viszi a fájdalmát...”

Téves érzet azt üzente, hogy a víz felszínén vagyok, de a karom a kád szélén kissé visszarántott az álomból. A kézfejem lefelé lógott, és a gipsz súlyától fájt a könyököm.

– „És én, én várok Charming városában,

Hogy visszakapjam az egyetlen szerelmemet...”

Egy kis csend lett a fejemben, viszont nem sokáig. Csak épp addig, amíg megfogalmazódott egy mondat: Ha tudtam volna úszni...

A sarkam a kádhoz ért, ettől kinyílt a szemem és az addig ellazult végtagjaim ismét megrándultak. Eltűnt az énekes rekedt hangja és a dallam a gondolataim közül. Egy másik gondolat kiszorította: Nem is sajnálod Grace-t? A kislányod és beteg.

Mintha lett volna az agyamban még egy énem, egy gonosz énem, aki bántani akar. Most már Grace villant be, újra és újra.

Ha védekeztem volna, nem követem el ezt a hibát...

Hiba...hiba...sok-sok hiba...

Arra jutottam, hogy nem akarom újra látni a hibámat. Kiszálltam a kádból, megtörölköztem, levettem a fóliát, és belebújtam a köntösömbe. Kiléptem az ajtón, a szobám felé haladva megremegett a lábam.

Az ágyamon volt a Grace-nek szánt ajándék. Apám tette oda, hogy ezzel is terelgessen. A cucc az én lányomé, legyen nálam. Felkapcsoltam az éjjeli lámpát, megfogtam a kis ruhát.

– Egyformák vagyunk – mondta apa, az ajtóban állva. – Nem alszunk és nem eszünk. Segített a fürdés?

– Ha egyformák vagyunk, akkor tudod a választ.

Letettem a ruhát, és a többi holmit az ágy szélére löktem, végül leültem.

– Miért vagy itt? – néztem gúnyosan apámra.

– Segíteni szeretnék. Beszélgetni, ha jólesne...

– Nem segíthetsz.

Vetettem egy pillantást a ruhákra, és sóhajtottam.

– Azért tartottátok meg a babát, mert nem akartátok bántani és nem tudtátok, hogy beteg. Későn derült ki – mondta apa. Kedves maradt a hangja azután is, hogy bunkóztam.

– Akkor is elvették volna, mivel ez egy kibaszott borzasztó állapot az élethez. Tolószékben lesz kamaszként, mert annyi törést szenved, hogy eldeformálja a csontjait.

Szigorúan néztem apára. Nem válaszolt, csak leszegett fejjel sóhajtott, pont mint én az előbb.

– Menj ki, felöltözök! – szóltam. Nem kértem, inkább utasítottam.

De ő nem hallgatott rám, bármilyen mogorva voltam. Odalépett hozzám, a vállamra tette a kezét:

– Amelia már akkor is szerette őt. Próbáld meg te is szeretni egy kicsit!

– Nem megyek be hozzá. Csak akkor, ha nem kell inkubátorban lennie. Nem akarok így látni egy csecsemőt. Bőven elég nekem Jake.

– Őt akarod látni?

Gyanakvó tekintettel fürkésztem apát. Talán vizsgáztatott. Arra volt kíváncsi, ki fontosabb nekem, viszont lehet, hogy csak érdeklődött. Én mégis az első tippemnek hittem, ezért bunkón feleltem:

– Őt igen.

– Rendben. Megértelek. Holnap elviszlek hozzá kocsival, ha szeretnéd, ám tudnod kell, hogy Grace-nek is szüksége van rád. Adhatsz időt magadnak, azonban...

– Oké! – mondtam hangosan. Megremegett a szám és az arcom. – Menj ki!

Apa bólintott, és végre egyedül hagyott.

Egy megkönnyebbült, mély levegővétellel vettem le a köntöst, felhúztam egy alsóneműt, és lefeküdtem az ágyra mennyezetet bámulni. Jólesett csak lenni és semmit se csinálni, meg se mozdulni. Ha lehunytam a szemem egyszer Jake-et láttam, aztán Grace-t. Váltakoztak a képek, egyre gyorsabban. Felültem, összeszorult a torkom a készülő üvöltéstől. Becsukva tartottam a szemem és a szám, közben morogtam. Két Damien kellett volna. Kettő belőlem, hogy két fejjel tudjak gondolkodni, két testtel, két helyen tudjak lenni. Erre képtelen voltam. Ezért másnap reggel, amikor apám bekopogott a szobámba azt kiabáltam:

– Hagyj békén! Sehová sem megyek!

CSILLAGOKAT AZ ÉGRŐL

Az ágyamon feküdtem a szobámban, és néztem a semmit zenét hallgatva. Fülhallgató volt jól működő fülemben. Akkor jöttem rá, hogy mennyi depis zene van a világon. Az ajtóra pillantottam, vártam, hogy kinyíljon, és Jake belépjen rajta. Megmarkoltam a lepedőt, és meredt tekintettel néztem, de lassan elhomályosult a kép. Nagy levegőt vettem, legördült egy meleg könnycsepp az arcomon. Éreztem Jake illatát az orromban, éreztem puha és selymes bőrét hozzám simulni, éreztem az ajkai és a nyelve ízét a számban. Végigsimította a gerincemet egy hideg érintés, és a hatalmas nyomás a mellkasomban egyre jobban kiszorította a levegőt. Szuszognom kellett, hogy lélegezni tudjak. Lehunytam a szemem. Arra koncentráltam, hogy megjelenjen a fejemben Jacob első pillantása, és arra, hogy halljam az első szavait. Szándékosan, puszta akarattal nem hozhattam vissza az emlékeimet. A pszichiáterem azt mondta majd maguktól visszatérnek egyszer, de az is lehet, hogy soha életemben.

Ennyim sincs, hogy boldoggá tegyen...Emlékek...a legszebb emlékeink...

Minden első alkalom eltűnt a fejemben, olyan mélyre kerültek, ahol képtelen voltam megtalálni őket. A hasamra fordultam, és megütöttem ököllel az ágyat, egymás után többször.

Hallani akartam Jake hangját és a nevetését. Azt a fiút akartam hallani, akit először megpillantottam a Melbourne Beach-en lévő házban, amiben találkozásunkkor laktunk. A matracba nyomva az arcomat és a lepedőt markolva küzdöttem saját magammal, az agyammal, hogy végre lássak legalább egy emléket, ami a régi otthonunkból maradt meg.

Biztos fürödtünk a medencében, biztos feküdtünk kint a kertben a fűben...biztos ott csókoltam meg először...

A háromszintes ház olyan volt, mint egy nyaraló, ahonnét Carter kilakoltatott minket, miután elváltak Nancyvel. Jacob egyszer elvitt oda, hogy visszatérjen pár emlékem, de nem történt semmi.

Felnyögtem, és oldalra fordítottam a fejemet, néztem a könnyeimtől homályossá vált ajtót. Még mindig vártam, hogy kinyíljon, belépjen Jake, és felébresszen.

Csak rossz álom... – hallottam a hangját a fejemben.

Álom... – ismételtem, és felidéztem néhány vele átélt eseményt, amik a kóma után történtek. Minden Jake-el töltött perc egy álomra hasonlított. Sosem akartam felébredni, és Jacob egyszer azt mondta, nem is kell felébrednem...

*

– Lassabban! – kiabáltam a bicikli csomagtartóján ülve, erősen kapaszkodva Jacob derekába.

– Nyugi már! – nevetett rajtam, és eszelős sebességgel szlalomozott a sétányon a turisták között.

– Jake! – kiabáltam megint, amikor egy bikinis nőt majdnem elsodortunk.

– Ha nem fogod be, akkor ledoblak!

– Barom vagy!

Jacob hirtelen lefékezett két pálmafa árnyéka alatt. Kis híján hátraestem, de gyorsan letettem a lábamat. Leszálltam, simogattam a hátsómat elégedetlen képet vágva.

– Csak nem megfájdult? – kérdezte.

– Kibaszott kispárnát tehetnél rá vagy valamit. Tudod, hogy töri a seggem a csomagtartó?

– Majd megtanítalak bicajozni megint – mosolygott rám. Rásütött a nap, megcsillant fekete haján a fény. A frufruját kissé libegtette a szél.

– Kurva amnézia!

Jacob a kezemre pillantott, amit habozott megfogni, bár mindketten tudtuk, hogy ezen a strandon senki nincs, mert hamar mélyül a víz. Igazán jó úszónak kellett lennie annak, aki itt akart bemenni az óceánba. Jake mindig idejött, mert ezen a helyen egyedül lehetett a gondolataival. Bizonytalanság volt a szemében, ezért azt mondtam:

– Nyomás!

Így legalább nem kellett azon rágódnia, hogy kézen fogva menjünk-e a partra. Már itt levettük a cipőt és a zoknit, a fa törzséhez támasztott bicikli alá raktuk. Odasétáltunk a vízhez a langyos homokban. Én egy lépéssel távolabb álltam meg, végigfutott a hideg a hátamon a végeláthatatlan horizontot nézve. Jacob közben levette a pólót és a térdig érő farmerét, alatta fürdőnadrág volt rajta. Levetkőztem én is.

– Úszol? – kérdeztem.

– Egyszer bevittelek a vízbe az amnéziád előtt. – Felém fordult csípőre tett kézzel. – Azért hoztalak ide most, hogy újra bejöhetnél velem. Hátha segítene visszahozni pár emléket is.

– Lehet... – nyeltem egy nagyot. – Fognod kéne a kezem.

Másnak ezt nem mondtam volna ki. Másnak azt mondtam volna, hogy megyek egyedül, aztán elindulnék és közben rettegnék. Jacob elmosolyodott, figyelt, majd nyújtotta a kezét.

– Pont nem jön senki – biccentett.

A tenyerébe simult a tenyerem. Az ujjaim vékonyabbak voltak az ő ujjainál, de ennek ellenére mindig szépnek láttam a kezét.

Egy darabig csak mosolyogtunk egymásra. Vártam, hogy vezessen, hisz ő az erősebb, és ez nagyon tetszett nekem. Ha róla volt szó nem zavart, hogy kicsinek és törékenynek érzem magam. Talán ez a valódi énem: az esetlen, gyenge és félős srác. Jacob előtt nem szégyelltem semmit, lehet, hogy a műtétet megelőzően igen, de ez akkor már nem számított. A jelen volt a fontos, az adott pillanat.

Derékig besétáltam a vízbe a kezét fogva. Nem futkosott a hideg a hátamon, és libabőrös is csak azért lettem, mert fáztam. Jacob nem fázott. Egy pillanat alatt megszokta a vizet.

– Ugye, hogy nem is olyan rossz? – kérdezte, és lassan elengedett.

Ahogy az ujjai távolodtak az ujjaimtól megremegett a lábam.

– Semmi gond, itt vagyok. Oké? – bólintott.

Most sem jött hideg érintés és az a fullasztó érzés, hogy beszippant az óceán.

– Nem félek, ha itt vagy – feleltem, aztán hangosan nevettem.

– Na, ugye! – nevetett ő is, és közelebb jött. – Én mindig itt leszek. Ha te is akarod.

– Mindig?

– Örökké. Egy életen át.

Jacob arca komollyá vált, ezért tudtam, hogy komolyan is gondolta, amit mondott. Még közelebb húzódtam hozzá. Már nem lettem volna libabőrös, ha egy kicsivel több távolság van köztünk. Szerettem ezt a furcsa, az egész testemen átfutó borzongást. Azonnal eszembe jutott, hogy le kell vennie a nadrágját, és meztelenül öleljen át. Érezni akartam őt, minden részemmel. Jacob megérintette a derekamat, nagyot nyelt.

– Még most is üres a part – célzott valamire.

– Akkor ölelj át!

Magamhoz rántottam őt, és a számat a szájához nyomtam. A nyelvem a nyelvéhez ért, a kezem pedig a hasához, aztán belecsúsztattam a nadrágjába.

– Hé! – Jake elhátrált. – Ez már túlzás! Még a nap se ment le.

– Nem bírom ki nélküled! – kaptam utána megint, de inkább kiment a partra.

Utánasiettem, megálltam előtte, gyorsan a karjaiba dőltem, Jake pedig nem tudott mást tenni csak ölelni.

– Kívánlak – suttogtam a fülébe, aztán egy csókot adtam a nyakára.

– De ne itt! Még be sem sötétedett. Bárki megláthat.

Szétnéztem a parton. Észrevettem a távolban egy nyaralót, ami csupán fehér foltnak tűnt onnét. Elmosolyodtam, erre Jacob zavartam pislogott rám. Megragadtam a kezét, és szaladni kezdtem, húzva őt is.

– Hova megyünk?! – kiabálta.

Rohantunk a parton, a lábunk néhol belesüllyedt a homokba. Az volt az egyik legszebb pillanat az életemben. Az üres strand a nevetésünktől lett hangos, és húztuk egymást előre. Jacob gyorsabb lett, olyan sebességgel futott, hogy szinte összeakadtak a lábaim. Mindenben jobb volt nálam, még a futásban is.

A ház fehér fával burkolt falait pirosra festette a naplemente erős fénye.

– Mit akarunk itt? – kérdezte Jake, fáradtan lehajolt és szuszogott.

– Menjünk be! – javasoltam, és már el is indultam a lépcső felé.

– Mi? Dehogy! – ragadta meg a karomat.

– Gyere már!

Felléptem a tornácra, Jacob követett, nyilván azzal a céllal, hogy megállítson.

– Menjünk be! – mondtam.

– Te hülye vagy? Mi van, ha nem üres a ház?

– Mi van, ha az?

– Akkor meg nem törhetsz be.

– Dehogynem!

Az ajtó felé fordultam, megvizsgáltam az üveget, és így szóltam:

– Ezt be kéne törni, mint a filmekben, és kinyithatnánk.

– Te komolyan nem vagy normális – csóválta a fejét.

– Akkor csináljuk itt!

– Ne már!

– Itt tényleg nem lát senki.

Jacob nyaka köré fontam a karomat, és cirógattam a tarkóját.

Elmosolyodott, aztán nagyot sóhajtott. A csípőmre simította a tenyerét. Megcsókoltam őt, majd az ajkára suttogtam:

– Kérlek...

– De gumi sincs nálunk. Semmi...

– Akkor csak simogass!

Jacob ajka az ajkamhoz ért. Szerettem, hogy lassan és gyengéden csókol, még akkor is, ha a nyelve már a számban van. A tapintásai finoman vonultak végig a derekamon, majd a hátamon. Nagyon óvatos volt velem, féltett saját magától, de nem bántam, mert ebből éreztem, hogy fontos vagyok neki. Kicsit nekilökött a falnak, ekkor ijedten rám nézett.

– Semmi baj – nyugtattam meg.

– Nem akarlak bántani.

– Nem fogsz. Nem török össze olyan könnyen.

Összeért a homlokunk, és lehunytuk a szemünket.

A lemenő nap ránk sütött, Jake árnyékot vetett rám. Kicsi lettem és gyenge a karjaiban. Elengedtem magam és hagytam, hogy ő irányítson. Úgy csókolt és tapogatott, ahogy kedve tartotta.

Lefektetett a tornácra, felém hajolt. Az ajkát nézve az járt a fejemben, vajon mikor csókol meg újra. A mellkasomon végigvonuló érintése arra késztetett, hogy halkan felnyögjek.

Jake kis híján rám feküdt, a számat, majd a nyakamat csókolta, aztán a fülem alatt, ettől elöntött a libabőr, és keletkezett a mellkasomban egy kellemes nyomás, ami minden csókjánál lüktetve kisugárzott a végtagjaimba. Jacob kék szemében vágyakozást láttam.

– Mintha álmodnék – mondtam. – Ne ébressz fel!

– Sosem kell felébredned.

– Szerinted létezik bármi is, ami elválaszthat egymástól minket?

– Semmi soha nem vehet el tőled.

Egy perc múlva teljesen lement a nap. Jacob csípőjére tettem a lábam, összesimult a testünk.

*

Eszembe jutott néhány dolog, amit csinálhatnék. Nézhetnék filmet, végre megfürödhetnék, összepakolhatnám a rumlit, a levetett koszos ruháimat kivihetném a mosókonyhába. Megigazíthatnám a heverőmön összegyűrődött lepedőt és párnákat, vagy csak elhúzhatnám a felettem lévő ablakon a függönyt, hogy érjen egy kis fény. De csak feküdtem. Mozdulni sem volt kedvem. Három napig csináltam ezt. Csak enni mentem ki, egyszer egy nap, amikor már szédültem, de pár falat ételnél több nem csúszott le a torkomon. Hányingerem lett az evéstől. Apa délutánonként bekopogott a szobába, miután hazajött munkából, könyvelő volt egy cégnél. Mindig elhajtottam, ezután elment otthonról a kórházba Nancyhez.

A negyedik nap estefelé, a ventilátor monoton hangjára figyelve majdnem leragadt a szemem, ekkor apa megütötte az ajtót. Szándékosan úgy csináltam, mintha nem hallanám. Összeráncoltam a homlokomat, és bámultam a ventilátor fehér, forgó lapátjait.

Kinyílt az ajtó, apa dühös tekintettel állt a küszöb mögött.

– Hagyj békén! – A hasamra fordultam, és a fejemre nyomtam egy párnát.

– Eddig békén hagytalak, elég türelmes voltam – közölte, aztán bejött, a lépéseinek hangja egész közel szűnt meg.

– Egy szóval se mondtam, hogy bejöhetsz – motyogtam a párna alatt.

– Szerinted ennek van értelme? Bezárkózol ide, gatyát se cserélsz, és úgy viselkedsz, mint egy tízéves. Ettől megoldódnak a gondjaid?

– Nem. Ez sosem oldódik meg...

– Legalább ülj már fel!

Eldobtam a párnát. Feltápászkodtam szúrós szemeket meresztve apámra.

– Na, végre valami haladás! – mondta, majd kikapcsolta a ventilátort. – Inkább szellőztess ki! – Elhúzta a függönyt, kinyitotta az egyik ablakszárnyat.

A beáramló levegő tényleg jót tett, mert szétszakadt a fejem. Görnyedt háttal, kócosan és savanyú képpel ültem ott, egy szál fehérneműben. Apa végignézett rajtam, és halkan nevetett.

– Borzalmas látvány vagy. – Helyet foglalt mellettem. – Most újra felveszem a türelmes arcom.

– Mi bajod? Bökd már ki!

Apa sóhajtva lehajtotta a fejét, talán megpróbálta úgy összeszedni a szavait, hogy ne bántson meg.

– Damien, szerinted meddig lehetsz idebent?

– Fogd be!

– Ez így nem fog menni... – gondolkodott hangosan, maga elé nézve. – Vacsorázzunk a városban! Együnk pizzát vagy hotdogot. Bármit, amit szeretnél.

– Mit akarsz ezzel?

– Azt, hogy végre egyél. Ha csak ennyi fog történni, akkor már megérte.

– Nincs kedvem sehova se menni!

Az ágyra dőltem, és morogtam. Apám fújtatott egyet, aztán felállt.

– Akkor rendelek.

Egy óra múlva csengetett a futár. Még mindig feküdtem, de már élveztem a friss levegőt, ami betöltötte a szobámat.

– Kérsz? – jött be apa, a kezében a pizzával.

Még nem volt kinyitva a doboz, viszont felém szállt az illat. Morogni kezdett a gyomrom, és összefutott a nyál a számban, mégsem mozdultam.

– Szalámi, sonka, gomba és sajt – mondta apa.

A számban éreztem az ízeket, és a gyomrom csak jobban morgott. Az orromban pedig valódi gyönyörré vált az illat. Felültem, és nagyot sóhajtottam.

– Gyere a nappaliba! – biccentett, és elhúzott a kajámmal.

Utánavonszoltam izzadt, nehéz és nem épp jó szagot árasztó testem. Pár napja nem láttam a házat, csupán a fürdőig mentem el; vécére és inni. A helyiség pont a szobám mellett volt.

Látszott, hogy Nancy nincs itthon, apám alig talált tiszta edényt. Nagy szemmel bámultam rá a kanapén ülve, amikor odaadta a tányéron párolgó pizzámat, és felnyitott nekem egy sört.

– Biztos szomjas leszel utána – mondta, és leült, bontott magának is egy üveggel.

– Többször fogok depizni – jutottam bölcs elhatározásra, majd lehúztam jó pár korty sört.

Egyszerre tettük le az üveget a dohányzóasztalra. Törökölésben ültem, az ölembe raktam a tányért, és a forró pizzából haraptam egy nagyot. Szétégett a szám, ezért rágás helyett tátott szájjal lihegtem. Apám jót röhögött rajtam. Nehezen lenyeltem a falatot, és ittam megint, hogy ne füstöljön a nyelvem.

– Szólni akartam, hogy meleg – vont vállat apa.

– Ja, akartál...

Nem érdekelt, hogy forró. Nem bírtam visszafogni a vágyat, megettem a szelet pizzát. Akkor vettem észre, hogy mennyire üres volt a gyomrom, mert hirtelen tele lettem, és attól a néhány korty sörtől megszédültem. Mégis javult a közérzetem.

– Most már mondd el, hogy mi van! – Leraktam a tányért.

– Szeretném, ha végre észhez térnél. Tudom, hogy nem vagy könnyű helyzetben, de muszáj megbirkóznod vele. A tagadás nem segít.

– És mégis mit tegyek?

– Látogasd meg a lányodat!

Hátradőltem, és meredten néztem előre. Semmit sem szerettem volna felelni.

– Damien, kérlek! Ezeket a dolgokat kezelned kell, és nem elfutni előlük. Ha nem nézel szembe vele, akkor életed végéig kísérteni fog.

Apa megtámaszkodott a térdén, közben végigsimított az arcán.

– Nem voltam a legjobb apa – mondta halkan. – Megtiltottam neked mindent, ami egy gyerek életében fontos, és ezzel azt sulykoltam beléd, hogy a betegséged egy borzasztó dolog, mert korlátoz. Meggyűlölted magad, mert ezt tanítottam neked. Azt kellett volna tanítanom, hogy fogadd el magad, és légy boldog, akkor is élj, ha eltörsz.

Sokszor dumáltunk már, és legtöbbször azt várta, hogy szólaljak meg. Most tényleg beszélni akartam, de még egyszer sem volt velem ennyire őszinte. Ezeket én is tudtam, viszont tabu volt. És hogy pont ő hozta fel, és nem én kértem számon, megdöbbentett.

– Hiba volt részemről. – Lehajtotta a fejét. – Ez a hiba, nem az, amit te hiszel hibának. Nem tudom visszaforgatni az időt, de talán még javíthatok a vétkemen. Arra kérlek, hogy próbáld meg élni az életedet, boldogságot keresni, a korlátaidon belül. A korláton belül, ami Grace. Ne tanítsd ugyanazt neki, amit én tanítottam neked! Ha elutasítod, akkor ezt fogja érezni.

Apa megfogta a csuklómat, hogy lefogja a kezem remegését. Mélyen a szemembe nézett:

– Bocsáss meg azért, amit tettem veled!

Csak bólintani tudtam, az ajkaim eltávolodtak egymástól, ám elakadt minden szó. Talán egy „semmi baj” vagy „köszönöm” jó lett volna.

– Elfáradtam, lepihenek – állt fel a kanapéról.

– Oké – bólintottam meredten lesve előre.

Zuhanyzással fejeztem be azt a napot, aztán rendesen vacsoráztam. Megigazítottam az ágyamat, levittem a szennyes ruhákat az alagsorban lévő mosókonyhába.

Jól ismertem milyen érzés, ha eldobják az embert azért, mert más. Számtalanszor gondoltam az eredeti szüleimre, és találkozni akartam velük, de amikor megtudtam, hogy apám a háta közepére se kíván, anyám pedig összetört szülés közben, többé nem érdekeltek.

Szótlan voltam másnap az autóban. Az ölemben tartott lila papírszatyrot néztem, amiben Grace ajándéka várt arra, hogy átadjam. Felemeltem a tekintetemet, merev arccal figyeltem az utat és az előttünk haladó autót. A hasamhoz öleltem a szatyrot, meglátszott rajta izzadt tenyerem kerek nyoma.

Beléptünk a kórházba. A lift felé haladva ismét elfordítottam a fejemet, ha elment mellettünk egy ápoló, és a folyosó jól ismert szagától összeráncoltam a homlokomat. Így voltam tizenöt évesen, amikor kamaszodni kezdtem, és mindent utáltam.

A kórterem előtt vettem egy nagy levegőt, és én nyitottam be előbb. Amelia elmosolyodott az ágyon ülve, a karjában tartott egy fehér pokrócot. Joyce is bent volt, biccentett apámnak, aki azonnal vette a lapot. Mindketten kimentek.

Egy kicsit szűknek éreztem a nagy és világos kórtermet, ahol még TV is volt. Kevéssel különbözött egy normális szobától, kivéve az inkubátort. A lábam nehezen mozdult, mégis odaléptem Ameliához. Épp köszönni akartam, amikor a karjában lévő pokróc megmozdult, és egy pici arc fordult felém. Nyeltem egy nagyot.

– Jobban van, már tud rendesen enni – mondta Amelia, és megsimította Grace homlokát. – Vettek tőle vért, nemsokára meglesznek a leletei is.

– Hoztam neki ajándékot. – Felemeltem a szatyrot. – Ruha van benne meg egy zenélő akármi.

– Köszönjük – nevetett Amelia. – Tedd le oda! – pillantott az éjjeliszekrényre.

Miután leraktam a csomagot, figyeltem Grace-t. Akkor tudtam meg, hogy a babák szeme szinte fekete a születésüket követően, csak hónapok múlva változik meg és veszi fel azt a színt, amilyen felnőttként lesz. Grace szeme nemcsak fekete volt, hanem olyan, mint az enyém. Eszembe jutott, hogy a kék sclera nála elmúlik, ahogy nő, a hármas típus miatt.

– Nem érinted meg? – kérdezte Amelia.

Csak ránéztem, és nem mozdultam.

– Damien, mi a baj?

– Mi van, ha bántom?

– Egy simogatással nem fogod bántani.

Vettem egy nagy levegőt, leültem Amelia mellé, és megemeltem a kezemet, a tenyeremben volt Grace langyos és puha fejecskéje. Ugyanaz a szem nézett rám, mint a tükörből. A saját tekintetem figyelt. Elöntötte a mellkasomat és az arcomat egy kellemes melegség. A fehér és tisztaságszagú kórtermet hirtelen már nem is éreztem annyira nyomasztónak. Napok óta akkor mosolyodtam el először, és mintha pár kilóval könnyebb lettem volna. Átléptem az első akadályt, a másodikra gondolva el is tűnt a mosolyomon.

– Jól vagy? – kérdezte Amelia.

Nem válaszoltam, simogattam inkább Grace-t. Elhúztam a kezemet, mert kezdett lecsukódni a szeme.

– Alszik, úgyhogy nem zavarok tovább – mondtam, és sóhajtva felálltam. – Jövök máskor is.

– Rendben.

Apa a folyosón beszélgetett Joyce-al.

– Elkísérsz egy helyre? – léptem oda hozzá.

– Persze.

A földet nézve sétáltam el a liftig. Odabent feszülten figyeltem az emeleteket jelző, felvillanó piros számokat. Miután kiszálltunk, egyre nehezebb lett minden lépés. A homályos folyosó csendje rátelepedett a mellkasomra, de én inkább vettem egy nagy levegőt, és felemeltem a tekintetemet. Végigfutott a hátamon egy hideg érintés. Zúgott az emlékeimben a hullámok vad sodrása, beugrott az utolsó kép azelőttről, hogy megszűntem létezni. Felbukkant a forró napfény és a félelem is, hogy Jake nincs sehol. Sóhajtottam, amikor megálltam az ablaknál. Egy ápoló csinált valamit a kórteremben.

Elfordultam, és nekidőltem a falnak. Pont elég volt, ami addig elém tárult; Jacob feküdt, csövek, gépek és félhomály. Néztem a szürke padlót, a közönyösen sétálgató ápolók lábainak mozgását. Itt nem hallottam jajgatást, se beszédet. Ezen az osztályon teljes csend uralkodott, ezért azonnal hangossá váltak gyors lélegzetvételeim. Legördült egy könnycsepp az államra, de le is töröltem.

Engem próbált megmenteni Jake. A kurva életbe!

– Hamarosan kijön az ápoló, aztán bemehetsz. Infúziót cserél – szólt apa.

Megint el akartam menekülni. Visszacsinálni mindent, amit eddig már megtettem. Hátrálni, hátrálni, majd futni. Meg szerettem volna kérdezni apától, hogy mit tegyek, de csak bámultam a földet.

– Itt hagylak egy kicsit, oké?

Bólintottam.

– A földszinten várlak – mondta apa, aztán megveregette a vállamat, és elindult.

Lehunytam a szemem, a tarkómat a falhoz támasztottam, és nagyokat sóhajtottam. Tudtam, hogy más leszek, ha most belépek azon az ajtón, és ettől libabőrös lett a karom. Azt azonban nem tudtam, hogy jó vagy rossz irányba változok-e. Vajon ismét tele leszek hazugságokkal és elrejtem önmagam? Az ápoló túl sokáig tartózkodott a helyiségben, nekem pedig remegni kezdett a lábam, mintha nem bírna el, és megfájdult a hasam is. Most távozhatnék, és azt hazudnám apának voltam bent. Ekkor kinyílt az ajtó, a középkorú fickó rám nézett:

– Szia. Be szeretnél menni?

Szó nem jött a számra, bólintani is alig láthatóan sikerült. A pasas hunyorgott, aztán így szólt:

– Mielőtt belépsz, öltözz be! Tíz perc múlva visszajövök.

Megvártam, amíg végigsétál a nyomasztóan fehér falak között.

Ezen a néma helyen senki sem volt, aki ösztönzött volna. Egyedül kellett bátorságot gyűjtenem, ám sejtettem, hogy nem fogok, ezért gondolkodás nélkül bementem.

Nem a kórterembe léptem be előbb, hanem egy kis szobába, ahol a fogason találtam zöld overált, maszkot és kesztyűt. Felemelve a fejemet megpillantottam magamat az ajtó üvegében. Ez a ronda ruha mintha csak nagyobb falat húzott volna közénk.

Miért kell így bemennem hozzá? Hisz, szeretem! Ő a szerelmem!

Nyeltem egyet, aztán lassan benyitottam. Hallottam az EKG-t: bip...bip...bip...

Zihálva hátráltam, pislogni próbáltam, ám nem sikerült a döbbenettől, ami félelemmel párosult. Nem bírtam így látni őt, mintha a csövek, a maszk a teste részét képezték volna, és én egy fura, abszurd valóságba csöppentem. Nekiütköztem az ajtónak, mire összerándultam. Ő nem Jake...Ő nem lehet Jacob... – ismételte az agyam. Lehunytam a szemem, igyekeztem túllépni a saját hülyeségemen: Nem Jake... De ő az... Nem...

Amikor ismét ránéztem, akkor erőt vettem magamon, hogy meg tudjak mozdulni. Csak pár lépésnyire volt tőlem, mégis mintha egy hegyet másztam volna meg az ágyáig. Beszélni akartam, azonban folyton elakadt a szavam, amikor megmoccant a kijelzőn a zöld vonal.

bip...bip...bip...

Jacob felé hajoltam lassan, a homlokához érintettem az ajkamat. Így kezdtem megérteni, hogy a félig besötétített szobában tényleg az a fiú fekszik, akibe beleszerettem. És csak ennyi jelzi, hogy még létezik: bip...bip...

Megérintettem a csuklóját.

– Jóvá teszem – suttogtam. – Ígérem. Boldog leszel és én is, csak ne kelljen így látnom téged.

Egy kicsit könnyebb lettem, hogy hozzá mertem szólni. Kifutott a számon egy elfojtott sóhaj, aztán eltávolodtam tőle. Kimentem az ajtón, levettem a ruhát.

A folyosón észrevettem apát és Nancyt. Lenyeltem a szememben gyűlt könnyeket, a földre néztem inkább. Jake édesanyja odalépett hozzám, és átölelt. Anyai ölelés volt. Legördült egy könnycsepp az államig, pedig megfeszítettem az arcomon az izmokat, hogy ez ne történjen meg.

– Gratulálok Grace-hez! – pillantott rám végigsimítva a vállamon.

– Köszönöm – suttogtam.

– Ígérem, hogy meglátogatom valamikor!

– Ráér.

Nem is erről szeretett volna beszélni, elárulta a tekintete, amin együttérzés villant át. Talán csak a figyelmemet próbálta elterelni. Bólintottam, aztán elköszöntem, és elindultam a folyosón. Apa cipőjének hangja követett engem.

Buszra szálltam késő délután. Az ablak üvegéhez érintve a homlokomat fürkésztem a lagúna vizén megcsillanó napsugarat. A távolban már látszott, hogy pirosodik az ég alja. Félni kezdtem, mert tudtam, hogy nemsokára lemegy a nap, és még sosem voltam egyedül a szigeten.

Leszálltam, elindultam az úton. Sok ember jött velem szembe, akik nemrég indultak vissza a strandról. Lehajtott fejjel sétáltam el mellettük és úgy tettem, mintha nem hallanám a nevetésüket.

Megálltam két pálma árnyéka alatt. A távolban a nap majdnem belemerült az óceánba. Piros fény terült el a hullámokon. Most nem vettem le a cipőmet, nem érdekelt, hogy langyos-e a homok. Abban biztos voltam, hogy a víz már jéghideg.

A partra értem, és figyeltem a napot, ami még jobban elmerült az óceánban, mintha el akarna mögötte bújni, és csupa vér volna tőle a víz. Ez a hely, ez a víz, ez a naplemente nem volt egész Jake nélkül. Hiányzott az illata, a hangja és távolodó alakja, ahogy egyre messzebb úszik, én pedig csodálom őt. Nélküle én sem voltam ugyanaz.

Levettem a cipőmet, a zoknimat és a farmeremet. Megszoktam már a begipszelt karral való öltözést és vetkőzést. Végül kibújtam a pólómból, úszónadrág maradt rajtam. Megemeltem a lábamat, de megtorpantam. Egy hullám hangosan ért a partra. Nyeltem egyet, és elindultam azt nézve, ahogy a napból csak egy vékony félkör maradt. Meg akartam küzdeni mindennel, hogy megerősödjek. Erősnek kellett lennem. Érte, hogy vigyázhassak rá, bármilyen is legyen, ha magához tér.

Már a bokámhoz és a lábszáramhoz csapott a hullám, amikor megpillantottam őt a vízben, integetett felém. Lehunytam a szemem, és ökölbe szorítottam az ujjaimat. Szabályosan lélegeztem, közben libabőr keletkezett rajtam. Nemsokára itt lesz. Mindjárt megérkezik, mert ez az ő helye – hazudta az agyam.

– Nem! – mondtam ki hangosan.

Felnyílt a szemhéjam. Olyan érzésem lett, mintha valaki állna mögöttem. Gyanakvó tekintettel fordultam meg. Csak a két pálmát láttam messzebb. Figyelve a lábnyomaimat és a jól ismert helyet, belém nyilallt egy érzés: itt kellene lennie. Itt van valahol. Ráztam a fejemet, összeszorított ajkakkal, de mégsem bírtam megérteni, hogy ismét hazugsággal próbál megnyugtatni az eszem. A következő mondattal folytatta: ő nem Jake, aki a kórházban fekszik. Egy percre eltávolodtak az ajkaim, majdnem elmosolyodtam. Ki kellett mondanom, még mielőtt tényleg elhinném:

– Nem! Hazugság!

Figyelve az egyre sötétebb partot tele lett a fejem régi sérelmekkel, amikkel évek óta nem foglalkoztam. Eszembe jutott az édesanyám, akit sosem ismerhettem meg, aztán a mostohaanyám, aki kiskoromban elhunyt. Az eredeti apámra gondoltam, aki eldobott, aztán a töréseimre, a sok gipszre és arra a vágyra, hogy biciklizni, úszni és kosarazni szerettem volna kisgyerekként. Lehunytam a szemem és láttam a kórtermet, az arcomat szorította a lélegeztetőhöz tartozó maszk, aztán zavarttá váltam, mert fogalmam sem volt arról, hogy Floridában lakunk. Aztán megint elsötétült minden, megint megállt a szívem, az újraélesztéstől pedig megint megrepedt egy bordám. A sok-sok fájdalom is eszembe jutott és szinte újra éreztem a mellkasomban.

Végignéztem a fekete és üres parton. Eltökélt tekintettel fordultam az óceán felé.

Nem félek tőled. Egyedül vagyok, de akkor sem félek.

Nagy levegőket vettem, a hajamat a homlokomra sodorta a szél. Beleléptem a vízbe, ami már szinte olyan árnyalatú volt, mint a megdermedt és sötét, ám korábban izzó lávafolyam. Megcsillantak rajta a csillagok fehér fénypontjai. Bennem volt az érzés, hogy megragad és beránt, csak a bokámhoz ért, de máris fojtogatott. A hullám felcsapott a combomig. Léptem egyet, és felvillantak a fejemben a képek: belefolyik a torkomba, süllyedek, egyre távolabb van az égbolt, homályosak a felhők.

Reszkettem és csupa libabőr lettem. Ennek ellenére mentem és mentem előre, a hullám a mellkasomra csapott. Nagyot sóhajtottam, és még jobban reszkettem. Elszorult a torkom, megingott a térdem.

Beszippant. Mindjárt beszippant... – szólalt meg megint az agyam. De nem. Derékig ellepett a víz, mégis álltam.

– Nem félek tőled. Semmitől sem félek.

*

Másnap délután apa bejött a szobámba. Mosolygott. Furcsa volt, mert régóta nem tette.

– Van egy jó hírem – ült le mellém.

– Ki vele! – böktem oda, a párnán fekve.

– Az egyik munkatársam nyitott egy bárt. Menne az éneklés közönség előtt?

– Süket vagyok...

– Persze...

Apa sóhajtva felállt, odalépett az íróasztalomhoz. Kihúzta a fiókot. Felültem, mert sejtettem, hogy mit akar.

– Még ki sem próbáltad – fordult felém, a kezében tartva a hallókészüléket. – Hónapok óta megvan.

– Gagyi, nagyon látszik. Nem hordom.

– De hallasz vele.

Elfintorodtam a padlót lesve. Apa karba tett kézzel nekidőlt az íróasztalnak.

– Figyelj, jobb munkát nem tudok neked szerezni. Elmehetsz egy szállodába bőröndöket cipelni, vagy beteszed ezt a füledbe – mutatta a hallókészüléket –, és lesz egy király állásod.

Rápillantottam, de még mindig morcos képpel.

– Tudom, hogy eddig arra ösztönöztelek, hogy utáld magad, és késő változtatnom.

Apa újra sóhajtott, aztán szomorú lett a hangja:

– Mégis örülnék, ha elfogadnád a helyzetedet. Szeresd azt, aki vagy, ebben a testben!

Figyeltem pár percig a hallókészüléket.

– Oké! – egyeztem bele.

Apa ismét elmosolyodott, megveregette a vállamat, aztán kiment a szobából.

FIÚ A KÉPEN

Azon a bizonyos napon korán ébredtem. Nem bírtam többet aludni. Kimentem a hátsó teraszra, és néztem, ahogy felkel a nap. Hallottam a madarakat, egy-két autót, de hosszú ideig csak a csendet. Úgy éreztem, hogy bennem már sosem lesz ilyen nyugalom, mintha a testem tele lett volna zajjal. Hányingerem volt és nyelni sem tudtam. A korlátra könyököltem, a földet bámultam, végül lehunytam a szemem. Annyira hiányzott nekem Jake, mégis féltem attól, hogy ismét találkozzunk és beszéljünk.

– Damien...

Észre sem vettem, hogy apa az ajtóban áll. Sokat volt velem. Most is láttam rajta mennyire sajnál. Erről eszembe jutott valami:

– Nancy nem haragszik, amiért velem foglalkozol? Biztos nagy szüksége volna rád.

– Mellette vagyok, de tisztában van azzal, hogy a fiam milyen fontos nekem – jött oda, egy bögre kávé volt nála. – Ezt teljesen megérti.

Jólesett, hogy azt mondta, fontos vagyok neki.

– Akkor jó. Nem akarom, hogy haragudjon – feleltem, a hangomban nem volt egy kevés erő sem.

– Tessék! – nyújtotta a bögrét. Meglepetten pillantottam rá. – Ez a tiéd.

– Kösz – vettem el tőle.

Apának nem kellett elárulnom, mi bánt, anélkül is tudta, miért vagyok sápadt és mi az oka annak, hogy a kávém kis híján kiborul, úgy remegek. Ezért megérintette a vállamat, ám így sem sikerült teljesen abbahagynom.

– Ma ébresztik fel – mondta halkan. – Nem lesz semmi gond.

– Nem tudom... – A távolba néztem, a szavak nehezen hagyták el a számat, de muszáj volt kérdeznem valamit, ezért összeszedtem a bátorságom. – Mit mondjak neki?

– Semmit – könyökölt mellém. – Csak mutasd ki, hogy szereted. Hidd el nem lesz szükség többre!

Apa fáradt arcára tekintve rájöttem, hogy milyen szörnyű időszakon megy keresztül. Ott voltam én, akit terelgetett az apaság rögös útján, és Nancy, akit érzelmileg támogatott. Legtöbbször önzően viselkedtem, de úgy döntöttem, hogy épp itt az ideje megváltoznom.

– Foglalkozz Nancyvel! – válaszoltam. – Neki nehezebb ez a nap.

– Biztosan megleszel?

– Ja – bólintottam.

Apa bement. Én maradtam. Nem ittam kávét, kihűlt a kezemben, ezért letettem az asztalra. Leültem a fonott karosszékbe. Jacob rengeteg dolgot adott nekem. Felnyitotta a szememet, megmutatta, hogy mit jelent az, ha valaki szeret. Annyira idegesített, hogy nem emlékszem arra, milyen volt az első pillantása, az érintése és persze a csókja. Tudtam, hogy az az időszak lezárult, az emlékeim elvesztek, és nem lesz több alkalom bepótolni az élményeinket úgy, ahogy eredetileg átéltük.

A nap lassan elárasztotta fénnyel az üres udvart, a bokrok zöld levelei pár percre narancssárgává váltak. Az idő vészesen közeledett a találkozás felé, és bár szerettem Jacobot, titkon rettegtem, hogy egészen más lesz, mint amilyennek ismertem. Az én sebeim formáltak engem, ám az övéi tízszer, sőt százszor nagyobbak voltak, és sejtettem, hogy teljesen megváltoztatják őt. Azon kezdtem tűnődni, vajon visszakapom-e valaha a régi szerelmemet?

Mindhárman feszültek voltunk. A kórház irányába haladva inkább nem is beszéltem. Féltettem Jake-et, mert nemsokára magához tér, zavartan és ijedten, miközben egy idegen, egy orvos elmeséli a baleset részleteit. Arra gondoltam, bárcsak megkönnyíthetném neki azt a pillanatot, amikor rádöbben, hogy soha többé nem fog járni. Bárcsak én érezném azt, amit ő fog!

A doki épp akkor jött ki a kórteremből, amikor megérkeztünk:

– Pár perc múlva fel fog ébredni.

Nancy átölelte apát, én le akartam ülni, de támadt egy ötletem. Az orvos után siettem, aki elindult a folyosón.

– Kérni szeretnék valamit! – szóltam hangosan, hogy megálljon. Gyorsan szedtem a lábam, ezért fáradtan szuszogtam, amikor a férfi felém fordult. – Nem lehetne, hogy én mondjam el neki?

– A történteket?

– Mindent. Tudja – ide-oda cikázó tekintettel kerestem a szavakat –, nemrég kómában voltam. Miután felkeltem, bejött apám az ajtón, elmagyarázta, hogy min mentem át. Rettenetesen lesújtott a hír, de rosszabb lett volna, ha egy idegentől hallom.

Az idős, szakállas doki elgondolkodott. Ha ennyivel segíthettem Jacobnak, akkor már megérte.

– Képes vagy rá? – kérdezte komoly hangon.

– Igen.

– Rendben. Így lesz.

Tényleg nagy feladat volt, féltem is, azonban ismertem Jacobot. Tudtam, hogy áruljam el az igazságot a lehető legkíméletesebben.

Visszasétáltam apához és a többiekhez. Nemsokára megjelent egy ápolónő, bement a kórterembe, biztos megvizsgálta őt, vagy csak megnézte, aztán kijött és megkért arra, hogy kövessem.

Mindenem remegett, amikor beléptem a helyiségbe. Megpillantva Jake-et gyorsan kezdtem szedni a levegőt.

Végre hallhatom a hangját! Végre láthatom gyönyörű kék szemét! – futott végig az agyamon. – De mégis hogy nézzek bele, miközben valami borzalmasat mondok? Mi lesz, ha meggyűlöl?

Még nem volt ébren, viszont már pislogott. Ökölbe szorítottam az ujjaimat, és olyan érzetem lett, mintha percről-percre egyre kevesebb oxigén lenne a szobában.

– Nyugodtan ülj le! – suttogta a nővér. – Téged fog látni először. Azonnal szólj, ha valami baj van!

Bólintottam. Megvártam, amíg távozik, csak akkor indultam el, de még sosem volt ennyire nehéz a lábam. Lassan leültem a fehér takaró szélére. Az ölemben tartottam mindkét kezem, és beugrott a gondolat, hogy megsimogathatnám Jake kissé kócos, fekete haját, ám ehelyett csupán remegett a csuklóm és nem moccant.

Jacob sápadt volt, alig tudta megmozdítani a fejét a kábaságtól. Amikor rám pillantott összerezzentem, és a mellkasomba szorult a lélegzet. Próbáltam elfordítani a tekintetemet, viszont egyszerűen nem bírtam.

Fakó ajka résnyire kinyílt, ám egy szó sem hagyta el, csupán halkan nyöszörgött. A szemhéja nehéznek látszott, majdnem lecsukódott.

Egy pohár vizet találtam az éjjeliszekrényen, a nővér rakta oda. Elhajoltam érte. Megnyugodva sóhajtottam, mert addig is legalább nem Jake-et figyeltem. Ahogy tartottam az átlátszó üvegpoharat észrevettem, hogy csupa libabőr a karom. Ő a barátod. Ne félj tőle! – szólt a lelkiismeretem. A hang igazat beszélt, de a súly a mellkasomba megnehezített minden mozdulatot. Akkor jöttem rá, hogy a rossz és fájó érzések mekkora kővé képesek összeállni a szívünkben, és valódi súlyként nyomnak belül.

Nyeltem egyet, közelebb húzódtam Jake-hez. Megsimogattam az arcát az ujjaim hegyével. Többet nem tudtam a gipsztől.

– Én vagyok – suttogtam. – Innál egy kicsit?

Jake rám pillantott, de talán még most sem látott rendesen vagy zavart volt. Nekem is jólesett a víz, miután felkeltem a kómából. Óvatosan megemeltem a fejét, a szájába öntöttem pár kortyot. Letöröltem, ami melléfolyt, aztán visszaültem a lábához. Csendben vártam, amíg körülnéz. Nem tartott sokáig, azonban alig bírtam kivárni, hogy végre felismerjen.

– Jól vagy? – kérdezte halkan.

Forróság öntött el egészen a homlokomig hallva mély, kissé rekedt hangját. El sem akartam hinni, hogy az érdekli én jól vagyok-e. Akkor is értem aggódott.

– Beleestél a vízbe – jutott eszébe. – Az egész olyan zavaros.

– Jól vagyok – nyeltem egyet megint. – Csak eltört a kezem.

Remegő ujjaim a bokájára fonódtak lassan. Fogalmam sincs miért érintettem meg, talán azt akartam, hogy reagáljon. Amikor nem történt semmi, akkor könnyek szöktek a szemembe.

– Miért vagyok itt? – kérdezte.

– Hatalmasak voltak a hullámok. – Egy pislogás után a könnyek az államig csorogtak. – Óriásiak Jake. – Ezután valamiért felemeltem a hangom, ami reszketett a hamarosan rám törő zokogástól. – Tudnod kell, hogy szeretlek, és ez így lesz mindig! Amíg élek szeretni foglak.

– Mi bajod van? – döbbent meg látva, hogy sírok.

Csendes voltam, csupán szipogtam, és a szempilláim nedvesek lettek, ezért kissé homályossá vált a kórterem. Egy nagy könnycsepp lecsöppent a farmeromra, és kicsi foltot hagyott.

Jacob teljesen magához tért, fel szeretett volna ülni, hogy megvigasztaljon, ám nem sikerült, ezért megkapaszkodott az ágy fémkeretében. Rám emelte ijedt tekintetét.

– Feküdj vissza – kértem halkan.

Jacob visszadőlt a párnára, szuszogva meredt a takaróra. Megremegett az ajka, beszélni próbált, de csak alig láthatóan csóválta a fejét.

Muszáj volt megszólalnom, hogy megértse a helyzetet. A földet bámultam, és igyekeztem elengedni a lábát, viszont nem ment. A szavak a torkomat szorongatták, ám egyszerűen nem mertem kimondani őket. Akkor döbbentem rá, hogy hülyeség volt bejönnöm ide. Az ajtóra pillantottam, és futni akartam felé.

– Mi történt velem? – kérdezte Jake, egyre sűrűbben emelkedett a mellkasa a gyors lélegzetvételtől. – Érzéstelenítőt kaptam?

Haraptam a számat belül, és közben arra koncentráltam, hogy ő mennyi mindent megtett értem. Mellettem volt, amikor elveszítettem a múltamat, sosem hagyott cserben. Az összes erejével azért küzdött, hogy visszatérjenek az emlékeim. Most nekem kellett ugyanolyan erősnek lennem, ezért ránéztem:

– Az egyik hullám nekilökött téged a mólót tartó oszlopnak. Utána tovább hánykolódtál a vízben. Megműtöttek, de a doki közölte, hogy...

Rengeteg szó volt még bennem, ám csak arra voltam képes, hogy sóhajtsak.

– Micsoda? – kérdezett vissza Jacob már zihálva. Sejtette, mire szeretnék kilyukadni.

– Eltörted a gerinced.

– Ez nem igaz! – Rázta a fejét, és el is mosolyodott. – Hülyeségeket beszélsz.

Ekkor odapillantott, és nem mosolygott tovább. Észrevette, hogy szorítom a bokáját, már olyan erővel, hogy megfájdultak az ujjaim. Felemelte immár ijedt tekintetét, ami összeért az enyémmel.

– Úgy sajnálom! – mondtam, többre nem telt tőlem.

Jake csendben figyelt engem. Sápadt volt, a szeme fakó színű és egyre pirosabb, amiért rengeteg könny töltötte meg hirtelen. Azt ismételgette a takarót lesve:

– Nem, nem...

– Jakey... – Elengedtem őt, és a két tenyerembe fogtam az arcát. – Semmi baj. Itt vagyok veled. Nagyon szeretlek.

Jake elcsendesedett ismét, sokáig gondolkodott, üveges tekintettel. Végül rám pillantott, és erőtlen hangon azt kérdezte:

– Hol van anya?

– Kint van. És apukád is.

– Apa?

– Igen. Melletted voltak végig. Szóljak nekik?

Jacob bólintott. Felálltam, hogy elindulok kifelé. Már kezdett leesni a nagy teher nehéz köve a szívemről, viszont Jacob megragadta a karomat.

– Maradj velem! – kérte.

– Egy pillanat, és itt lesznek a szüleid.

Mégsem eresztett el. Közelebb léptem hozzá, közben rémülten figyelt. Sosem láttam ilyen félelmet szeme gyönyörű kékjén.

– Veled leszek, amíg élek – mondtam határozottan. – Sosem hagylak egyedül.

– Köszönöm – válaszolta, aztán lassan gyengült ujjai szorítása. Elengedett. – Szólj az anyukámnak!

Hallva, ahogy úgy kérlel, mint egy kisgyerek, már nem volt olyan könnyű otthagynom. Legszívesebben átöleltem volna őszinte szeretettel, mert biztosan éreztem, hogy nem hiszi el a szavaimat, vagy, ha igen, egyelőre nem érti. De ki kellett mennem, ő pedig félig fekve bámult maga elé, gyorsan és hangosan szedve a levegőt.

Épphogy kiléptem a folyosóra az orvos, ápoló és Jake szülei siettek be. Leültem az egyik székre, hátradőltem, és csak sóhajtoztam meredt tekintettel.

A doki a többit elárulta neki, amit én kihagytam. A vizsgálat után kiderült, hogy Jake semmit sem érez a sérült részen. Az érintést sem. Pár hét eltelte után lehetett pontosabb diagnózist felállítani, de ahhoz nem sok reményt fűztek, hogy bármelyik érzékelés is visszatérne.

Jacobnak nem az én társaságomra volt szüksége, hanem a szüleire. Kintről néztem őket. Nancy simogatta Jake homlokát, Carter beszélt hozzá. Pont ilyenek lehettek, mielőtt mi ide költöztünk. Apa még otthon, Nebraskában elmesélte, hogy el fognak válni...

Az asztalnál ültünk, vacsoráztunk a régi házunkban, Lincolnban. Sokszor hiányzott az a ronda zöld konyhabútor, a száz karcolással teli pult, és a recsegő szék, aminek már bármikor kitörhetett a lába. Floridában egészen más körülmények voltak, minden csupa csillogás, és vörös levelekkel teli tölgy helyett pálma állt a házunk előtt. A kedvenc kinyúlt, sárga, csíkos pulóverem volt rajtam, amit Melbourne-ben egyszer sem vettem fel. Hiányzott az őszi hideg levegő érintése az arcomon és a levelek csörgése is, ha fújta azokat a szél.

– Tudnod kell valamit – nézett rám apa.

– Ki vele! – turkáltam a villával a borsót.

Akkor még bunkó voltam, nagyképű, leginkább vele. Ma már sajnálom, hogy kibírhatatlan kamaszként viselkedtem, de végülis az összes ember átmegy egy ilyen zavaros és furcsa időszakon, amikor nehéz eldönteni, felnőttek vagy gyerekek vagyunk-e inkább.

– Megismertem valakit – nyelt le egy falatot.

– Egy nőt? – döbbentem meg.

– Ja, nem is férfit – mosolyodott el.

– Nem úgy értem, na! – dőltem hátra. – Van csajod? – pillantottam rá kíváncsian.

– Igen – forgatta a szemét, szerintem a „csaj” kifejezés miatt. – Elhagyta a férje. Vagyis régóta rosszban vannak.

– Ó! Férjes nő?

– Az, viszont nem sokáig.

– De férje van! – hajoltam közelebb. – Mi van, ha mégsem válnak el?

– El fognak válni – meredt rám gonoszan, idegesítettem. – Nem csak férje van, gyereke is.

– Lesz egy kistesóm! Juhé! – örültem, de csak gúnyolódni akartam.

Apa persze kinevetett.

– Veled egyidős – magyarázta. – És nem csak ennyi – fordította komolyra a szót. – Odaköltözünk hozzájuk.

– Mi van? – ráncoltam össze a homlokomat.

– Floridába. Melbourne Beach-re.

– Basszus! – Eltátottam a szám. – Az egy üdülőparadicsom!

Apa rázta a fejét. Nem azért, mert hülyeséget beszéltem, hanem mert hülyén reagáltam. De igen, nagyon felvillanyozott. Látni az óceánt! Egy hely, ahol mindig süt a nap! S végre lehetek valaki más. Hazudhatom azt, hogy normális vagyok, és nem egy összetört valaki, aki utál a bőrében lenni.

Érdekelni kezdett Nancy Sullivan. Másnap délelőtt rákerestem a neten, és azonnal megtaláltam Jacob Sullivant is. A legtöbb feltöltött képen fürdőnadrágban volt, a barátaival pózolt. Fekete haj, kék szem, fehér bőr, széles vállak. És micsoda mosoly! Belepirultam, mintha máris látna engem, pedig a saját szobámban voltam, százmillió kilométerre tőle. Furcsán feszengtem, mintha nem volnék egyedül a szétpakolt ruháktól és az íróasztalomon tornyosuló könyvektől rendetlen szűk helyiségben, ahol épphogy elfért még egy kisebb szekrény. Ekkor apa bejött, ezért gyorsan lecsuktam a laptopot az ágyon fekve.

– Mit titkolsz? – lépett oda.

– Honnan veszed, hogy titkolózok?

– Csak azért jöttem, mert lassan indulunk a tornászodhoz, de te vörös vagy, mint a rák – ült le.

– Nincs semmi.

Apa csak hümmögött, nem szívesen faggatott, hisz az én dolgom volt, hogy elárulom-e, viszont rájöttem, hogy kíváncsi. Végülis semmi rosszat sem csináltam, nem pornót néztem, mint azt néha tettem este. Kinyitottam a laptopot, és felé fordítottam.

– Ő lesz a kistesód – mondta mosolyogva.

Húztam a szám azt hazudva, hogy nem érdekel a srác, viszont rettentően zavarban voltam. Ezt persze apa azonnal észrevette.

– Csinos fiú, igaz? – nézett rám kérdően.

– Mi van? – fintorodtam el.

– Semmi – nevetett, majd inkább kiment. Nem is bántam, mert szégyelltem magam.

Aztán egyre többször néztem ezeket a képeket, és egyre többször pillantottam meg a szőke hajú lányt Jake mellett. Amelia volt. Átkarolta, mintha a barátnője volna. Persze! Miért is hittem azt, hogy ÚGY kedvel majd engem? Még egyszer sem beszéltem vele, azonban máris tele volt a fejem olyan baromságokkal, hogy de jó lenne egyszer megcsókolni. Ráközelítettem a fotóira, és figyeltem szép piros száját.

Ezek után nem sokkal apával moziztunk egyik este, csak az állólámpa égett a nappaliban. Egy szót sem szóltam a pokróccal leterített, kopott kanapén elterülve, pedig általában volt valami idióta megjegyzésem minden film minden tízpercében.

– Damien – pillantott rám. – Várod már a költözést?

Lövésem sem volt, hogy ezt miért hozta fel. Éreztem, hogy ki szeretne lyukadni valamire.

– Persze – adtam az idiótát.

– És hogy megismerd őket?

– Kiket? – Kezdtem dühös lenni. – Mit akarsz ezzel?

– Semmit – bólogatott, végül sóhajtott. Féltem attól, hogy mi lesz ebből a nem éppen megszokott apa-fia csevegésből. – Észrevettem, hogy nézegeted a képeit – vallotta be.

Lehajtottam a fejemet, és elgondolkodtam: Mégis miért aggódom? Hisz, apa ismer engem, feleslegesen vagyok ilyen rejtélyes.

– Ja – mosolyodtam el. – Tényleg csinos.

– Szóval...

– Bejön nekem – meredtem rá. – Ezt szeretted volna hallani?

– Damien – kezdett bele halkan –, lehet, hogy ő nem olyan, mint te.

– Nyilván nem homokos, biszex vagy akármi... – Elfordultam. Felhúztam a lábam, és átöleltem. – A legtöbb fiú a lányokat szereti. Ez leesett. Meg biztos van barátnője.

– Az anyja szerint nincs.

– Akkor majd lesz – mondtam, és a homlokomat a térdemre tettem nagyot fújtatva. Apa megsimogatta a hátamat. Vigasztalni próbált, de én csak gyengébbnek éreztem magam tőle, ezért gyorsan kiegyenesedtem, és kinyújtottam a lábam.

Csendben maradtunk, inkább tovább néztük a TV-t.

A FELKELŐ NAP HÁZA

Egy darabig csak ültem a folyosón leszegett fejjel. Ha lehunytam a szemem az a furcsa érzetem támadt, hogy ez nem lehet más csupán egy borzasztó rémálom. Az orrom tele volt váladékkal, a szemem fájt a visszafojtott könnyektől. Nem akartam tovább visszatartani semmit, ezért felpattantam a sárga, műanyag székről, és elindultam a folyosón. A lépteim úgy gyorsultak, hogy nem szerettem volna, ám mégis futottam. A homálytól szürke falak összenyomtak, és látva az ablakot elárasztott egy kis remény, hogy végre levegőhöz juthatok. Mi ez a szörnyű valóság? Az agyam a bolondját járatta velem megint azzal, hogy azt sugallta rémálomba kerültem, és egyszer talán felébredek.

Az ablakhoz érve az üvegre nyomtam a tenyerem, és vészesen kerestem a fogantyút, hogy kinyissam. De az ablak nagy volt, és a fogantyút vagy egy méterre a fejem felett találtam meg. Kétségbeesve lestem a széltől fodrozódó pálmaleveleket, a fák mintha meghajoltak volna a közelgő vihar előtt. Florida a napfény állama, ám ezt a gyönyörűséget gyakran viharok törik meg, ahogy akkor is már majdnem fekete fellegek hada lepte el a szikrázó kék eget. Pont mint akkor, amikor beleestem a vízbe, és Jacob...

Vettem egy mély levegőt, de még mindig nehezen ment igazán feltölteni a tüdőmet. Az üveghez érintettem a homlokomat, és zokogni kezdtem. A halk intenzív osztály tőlem vált hangossá. Egy pillanatra felemeltem a tekintetemet, és feltűnt az üvegen apa homályos alakja, ami a nagy esőcseppektől kezdett elmosódni.

Megfordultam, és mélyeket sóhajtva néztem rá, mozdulatlanul lógó karokkal, a szám pedig remegett a kimondatlan szavaktól. Az agyamban ott volt a vészes segélykiáltás: Ölelj át! Vigasztalj meg apa, mert egyedül vagyok!

Apa tett felém egy lépést, és amikor már alig bírtam tartani magam, akkor a karjaiba dőltem. Belenyomtam az arcomat az ingébe, és sírtam tovább.

– Mi...miért? – kérdeztem reszkető hanggal. – Nem tett semmi rosszat!

Végig az a gondolat járt az eszemben, hogy Jacob megkérdezte: „Érzéstelenítőt kaptam?” A mondat mellé társult a kép, amin Jacob ártatlan, zavart pillantását láttam.

És én tudtam, hogy nem kapott érzéstelenítőt, és én voltam az, akinek ezt tudatnia kellett vele. Sose szerettem így senkit, még a mostohaanyám temetésén se sírtam ennyire.

Apa nem adott választ az előbb feltett kérdésre, helyette simogatta a hátamat. Újra csend lett, csupán az eső kopogott, és suttogtak a pálmák levelei a széllel.

– Tudod – apa nyelt egyet, majd szomorúan folytatta – a hullám, ami nekivágta a mólónak, közben megmentette az életét. Az ember a vízben csak süllyed, ha megsérül vagy eszméletlen. Azonban a hullám mindig a felszínre sodorta Jake-et, így vették észre a vízimentők.

Nem engedtem el apát, továbbra is szorítottam, de már oldalra fordulva meredtem a fehér, kopott kövezett padlóra.

– Amikor a mostohaanyád meghalt, akkor őrült fájdalmat éreztem, legszívesebben vele mentem volna, ám nem tehettem, mert eszem ágában sem volt cserbenhagyni téged.

Apa eltávolodott tőlem, megfogta a két vállamat, és mélyen a szemembe nézett komoly tekintettel, bár feltűnt egy villanásnyi szomorúság az arcán. Most is erősnek akart tűnni, mint mindig.

– Ebben a helyzetben sem foglak cserbenhagyni Damien. Hidd el, Jake fel fog épülni, mert nagyon erős srác.

Rengeteg ideig haragudtam apára, amiért mindent megtiltott nekem, ám akkor sikerült mosolyra bírnia, ahogy ő is biztató mosolyra húzta a száját. Akkor éreztem először, hogy büszke vagyok arra, hogy a fia lehetek. Egy szikla volt mellettem, kiállta az élet viharait, a sors sodrását, közben tartott engem, védett, hogy ne ázzak meg.

Visszasétáltunk apával a kórteremhez, újra látni szerettem volna Jake-et. A doki hevesen magyarázott, amikor odaértünk, és megállva az üvegnél sejtettem, hogy most olyasmi fog történni, amit nem akarok látni, sem hallani. A helyiség szinte hangszigetelt volt, mégis kiszűrődött a bent zajló beszélgetés.

Mozdulatlanul álltam a folyosón, az ujjaim ökölbe szorultak, kis híján azok is, melyeket a gipsztől alig tudtam mozdítani. A sírástól csípett a szemem, de ismét éreztem, hogy rengeteg könnyem gyűlik.

– Nem! – kiabálta Jacob, már ülve dőlt a fehér párnának. A hangja tompán jutott át a falon és ablakon.

Reméltem, hogy lehúzza a reluxát az ápoló vagy az orvos, bár a férfi most mással volt elfoglalva.

– Én nem vagyok béna! – kiabálta ismét Jake. – Műtsön meg!

– Már megműtöttelek. Megmentettük, amit lehetett.

– Akkor adjon egy injekciót! Leszarom mit tesz, csak gyógyítson meg!

Jacob sosem üvöltött még így, az arca piros volt a dühtől, úgy remegett, hogy kintről is feltűnt mennyire mozog a válla a fehér hálóingben.

– Én nem ülök bele abba! – célzott a mellette lévő fekete kerekesszékre. – Hozzon helyre!

– Nem áll módomban, ugyanis a sérült gerincvelőt nem lehet pótolni, sem összevarrni.

A doki is idegesnek tűnt, noha biztosan nem ez volt az első eset, hogy ilyen ellenállásba ütközött egy betegével. Szorított a kezében egy fehér anyagot, amiről később tudtam meg, hogy kompressziós harisnya.

– Nem veszem fel azt a szart! – morogta hangosan Jake.

– Néha hordanod kell, jót tesz a vérkeringésnek.

– Állítson lábra, én nem leszek nyomorék!

Tettem egy lépést hátra. Menekülni akartam. Feladni mindent, amit elterveztem; hiába küzdöttem le a félelmemet és néztem az óceánnal farkasszemet, hiába döntöttem el, hogy boldoggá teszem Jacobot, s majd én is boldog leszek, mert hirtelen az egész semmivé vált bennem. Nem érdekelt.

– Én nem vagyok nyomorék! – üvöltötte újra Jacob, ököllel ütötte a takarót. Odaugrott Nancy, és átölelte.

Jacob reszketve borult az anyja vállára, hangos zokogása még erőteljesebben hatolt át a falon, mint a kiabálás.

– Menjünk! – javasolta apa.

– Oké – bólintottam.

Mire kiértünk a parkolóba csillapodott az eső, már csak áztatott, és nem dörgött az ég. Beültem az autóba, bámultam magam elé. Ezernyi szó volt az ajkamon, segítséget akartam kérni apától, mert nem tudtam, mit tegyek. Ez a helyzet összenyomott, mintha egy hatalmas kő alatt feküdnék, és fiatalságom miatt nem csak felfogni, kezelni sem ment. Ma már jóval öregebb vagyok, viszont ha a balesetünk egy hónapja történt volna ugyanúgy a padlóra kerülök, akár tizennyolc évesen. Amit akkor átéltem, Jacob és a lányom betegsége miatt, egy érett felnőttet is kicsinálna.

Nem kértem segítséget apától, végig csendben voltam az autóban hazafelé. Sajnos eldöntöttem, először a lelkem, hogy nem szeretném így látni Jacobot, aztán tudatosan is beismertem a gyengeségemet. A szívem és az érzéseim ellöktek az imádott szépfiúmtól, ezzel megóvva magam a fájdalomtól.

Nem fogok többé találkozni vele – mondtam ki gondolatban. – Nem bírom így látni őt.

Elbuktam.

Ezután más dolgokra koncentráltam, hiszen volt még egy óriási feladatom, amit valóban kötelességemnek éreztem. Grace. A kislányom nemsokára jobban lett, a törése meggyógyult, megvoltak a papírjai, és végre hazamehetett a kórházból.

Tudtam, nem erre volna szükségem ahhoz, hogy elfelejtsem Jacob állapotát, ám barátok híján nem láttam más megoldást. A gyerekemmel foglalkoztam. Bár apa biztosan ellátott volna rengeteg jó tanáccsal, azonban semmiről sem beszéltem vele, ami az érzéseimmel kapcsolatos. Sok nagy kérdőjel volt bennem, ha a boldogságom útját kerestem.

Magány gyötört, és Ameliával egyidősek voltunk. Nem ismertem őt igazán az amnéziám miatt, ezért minden kórházban tett látogatás adott egy kevés izgalmat. Ha Grace nem sérült meg ugyanolyannak láttam, mint az összes babát. Ez is segített nem gondolnom Jacobra.

Apám rávett, hogy vágassam le a már majdnem vállig érő hullámos hajam, mivel hamarosan meg kell jelennem a bárban, ahol talán dolgozni fogok. Adott pénzt fodrászra, és ahogy a tükörben néztem mennyire megváltozik a külsőm kicsit jobb lett a hangulatom. A fejem tetején hosszabb haj maradt, ami kissé kunkorodott, egy részen rálógott a homlokomra is. Sosem gondoltam azt magamról, hogy jóképű vagyok, de az új stílus tetszett.

Furcsa nap volt, amelyiken a lányom és Amelia elhagyták a kórházat. Pont aznap délután vártak a bárban. El kellett énekelnem egy számot. Már reggel izgatottan keltem, és féltem is, mert kételkedtem abban, hogy a fürdés közbeni énekelgetés alatt elég tudást gyűjtöttem. Tényleg király melónak tűnt, ahogy apa azt korábban mondta, meg persze semmi kedvem sem lett volna egy szállodában bőröndöket pakolni, vagy fagyit árulni a hőségben, esetleg gyorsétteremben robotolni. Ami még jobban idegesített, hogy életemben nem fogtam mikrofont. Vagyis fogtam, csak nem emlékeztem rá, egy videón láttam magam, amit Jake mutatott Youtube-on. Elméletileg énekeltem Jacob barátainak a zenekarában egyszer, de mivel Colin volt a gitáros a pályafutásom nem tartott sokáig.

Segítettem összecsomagolni Ameliának a kórházban. Joyce és én levittük a holmikat a kocsihoz, Ameliának csak annyi feladata volt, hogy Grace-t hozza. Egy kispárnát raktunk a babahordozóba, hogy Grace az utazás alatt ne sérüljön meg.

A kétszintes, sárga ház előtt parkolva jöttem rá, hogy még sosem jártam a lányom szobájában. Kíváncsi lettem, miközben a cuccokat cipeltük be. Törött karom sem hátráltatott, tényleg segíteni szerettem volna.

Grace aludt, ezért Amelia óvatosan beletette a rózsaszín kiságyába, ami a pillangós matricákkal teli falnál foglalt helyet. Egy kisebb franciaágy és kanapé voltak még bent, illetve egy fotel. A fehér szekrény és a polcok tele voltak babaholmival.

Leültem az ágyra Amelia mellé. Figyeltük az aprócska, védtelen Grace-t, aki elterülve szuszogott lehunyt szemmel lila pokrócán. Világosbarna szempillái hosszúak voltak, pici rózsaszín szája résnyire nyitva maradt, a két karja behajlítva pihent a feje mellett, az ujjait ökölbe szorította.

– Tetszik a hajad – mondta Amelia, hogy megtörje a csendet.

– Hát... Csak levágattam – válaszoltam, és nagyot nyeltem. Kicsit összezavart.

– Meglepődtem, amikor megláttalak. Tényleg nagyon tetszik. Jól áll.

Kínos volt, hogy megdicsért, ami fura, hiszen csináltam neki egy gyereket. Bár attól még nem ismertem őt. Ez még nagyobb gáz, de mentségemre szóljon, nem én tehettem az amnéziámról. Azonban, ha visszaemlékszem magamra, milyen voltam még Florida előtt, azon sem lenne mit csodálkozni, ha fogalmam se volna arról kicsoda. Simán megdugtam volna akárkit, vagy hagyom, hogy engem dugjon egy fiú, anélkül, hogy egyáltalán megkérdeztem volna előtte a nevét. Kanos kamaszfiú voltam, nem mellesleg szűz, és a kíváncsiság csak jobban fellobbantotta bennem a vágyakat.

– Grace nem kel fel, ha beszélgetünk? – tereltem.

– Még baba, és nagyon mélyen alszik – hajtotta le a fejét.

Amelia szép, hullámos szőke haja kerek arcába hullott. Rózsaszín ajkát elhagyta egy mély sóhaj, közben babrálta fodros, virágmintás ruhája alján lévő csipkeszélt. Ahogy néztem őt olyan bénának éreztem magam egy számmal nagyobb ruháimban. Csak azért hordtam bővebb holmikat, hogy eltakarják milyen sovány vagyok.

A lány nem akart beszélni, de görnyedt testtartása azt üzente valami baj van.

– Mi bánt? – kérdeztem.

– Én csak – vett egy nagy levegőt –, féltem Grace-t.

– Ezzel nem vagy egyedül – vallottam be.

– Mi van, ha miattam törik el valamije? – pillantott rám, aggodalom ült világoskék szemén.

– Az nem a te hibád lesz. Ez sajnos – sóhajtottam én is, aztán Grace-re néztem – elkerülhetetlen. Nagyon kevés is elég neki ahhoz, hogy törjön.

– De akkor is!

Ameliára kaptam a tekintetem kétségbeesett hangját hallva. Kövér könnycsepp gördült az állára, de már későn nyúlt oda, nem sikerült letörölnie.

Hirtelen nem tudtam mit tegyek, megdermedt az arcom. Én voltam az kettőnk közül, aki jobban ismertem a hármas OI-t. Épp ezért cselekednem kellett, és mert még egy szomorú embert nem bírtam elviselni magam körül. Megérintettem Amelia vállát, simogatni kezdtem, ám véletlenül lesodortam a ruha vékony pántját, és arrébb húztam a kezem. Forróság futott át rajtam. Amelia semmit se szólt, csak visszacsúsztatta a pántot.

Zavaromban muszáj volt megszólalnom, hogy gyorsan eltereljem a figyelmünket a dologról:

– Nyugi! Itt vagy neki. Vigyázni fogsz rá. Szándékosan sosem bántanád. És ez a fontos.

– Annyira kicsi és törékeny!

Amelia tenyerébe temetett arccal sírni kezdett. Én pedig ott remegtem mellette, és csak azért lettem zaklatott, mert tudtam, mi volna a helyes: ha megvigasztalnám. Nem is tiltakoztam ellene, csupán bátorságot gyűjtöttem, hogy egy majdnem ismeretlen lányt jobb kedvre derítsek. Megtapintva vékony derekát magamhoz húztam, és a vállamra hajtottam a fejét. Amelia körém fonta két karját, és halkan sírt tovább.

Kicsit lehajtottam a fejem, hogy még jobban érezze, vele vagyok. Hosszú percekig szívtam be haja édeskés illatát. Ekkor észrevettem, hogy Joyce a résnyire nyitott ajtóban áll, de nem lép be. Látta, hogy öleljük egymást, ezért távozott is.

– Nem fogom tudni megvédeni – súgta nekem Amelia.

– Itt vagyok. Együtt sikerül. Ez biztos.

– Köszönöm.

– Ez természetes. Mert én... – elcsuklott a hangom – én vagyok az apja.

Már kezdett furcsán gyorsan verni a szívem, ezért elengedtem Ameliát, és azt mondtam neki:

– Szerintem pihenj le! Grace is alszik.

– Lehet, hogy igazad van.

Megtörtem a szemkontaktust, a térdemre tettem a kezemet, és ökölbe szorítottam az ujjaimat.

Egy darabig hallgattunk, közben az járt az eszemben, hogy ő és én hoztuk össze azt a tüneményt, aki a rácsos ágyban feküdt. Felfoghatatlan volt, hogy tényleg létezik egy ember, aki belőlünk, illetve belőlem született.

– Akkor átöltözök, és alszok egy keveset – szólt Amelia.

– Oké – álltam fel, hogy kimenjek. – Ha szeretnéd maradok, és segítek később is.

– Nem fontos. Anyával megoldjuk. – Amelia elmosolyodott, és egy kicsit elpirult. – Köszönök mindent!

– Ez természetes!

Elmosolyodtam én is, és kimentem a szobából.

Izgatott lettem, miután elindultam a háztól. Pár óra múlva volt az első állásinterjúm. Otthon gyakoroltam egy keveset, aztán zuhanyoztam, és kerestem valami normális ruhát. Felvettem egy méretben megfelelő fehér pólót, térdig érő farmert és a sportcipőmet. Tíz perc múlva már az autóban ültem. Apa körültekintően vezetett, ami akkor nagyon idegesített, mert gyorsan ott akartam lenni és túlesni az egészen.

A bár még nem nyitott ki. Úgy festett, mint a legtöbb kocsma; barna, kerek asztalok, hosszú barna pult, százezer üveg ital mögötte a polcokon, annyi különbséggel, hogy volt egy kicsi és alacsony emelvény, ami színpad szerepet töltött be.

Megjelent apa ismerőse, egy magas, sovány és majdnem fehér hajú fickó, habár nem tűnt öregnek, biztosan csak hamarabb őszült meg a kelleténél. A neve Mike McCoy volt, az ing és farmer komollyá tette, de amikor megszólalt, akkor egész lazának látszott.

– Tehát, ő a fiad Larry – mondta apának, de közben engem nézett.

Meg sem akartam szólalni, ami a lehető leggázabb helyzet volt, tekintve, hogy épp a hangom érdekelte McCoyt, illetve nem csak őt. Nem egyedül jött, elkísérte a fia. A srác felém nyújtotta a kezét, és bemutatkozott:

– Murphy.

Most már illett megszólalnom, ezért kinyögtem a nevem:

– Damien.

Azt hittem Murphy összeroppantja az ujjaimat erős kézfogásával. Szimpatikus volt, bár túlzásba estem, amikor folyamatosan bámultam tűegyenes, fekete, háta közepéig érő haját, ami kiemelte zöld szemét. Jó volt a stílusa. Fekete cuccok, láncok, és feltűnt, hogy izmos is. Nem egy sovány fogpiszkáló volt, mint én. Inkább egy metalcore bandában tudtam volna elképzelni. Később kiderült, hogy huszonkét éves és egyedül lakik. Máris felnéztem rá. Menő srác volt. Tetszett, hogy nem méreget, és nem kíváncsiskodik aziránt, vajon miért halványkék árnyalatú a szemem fehér része. És ha ez nem volna elég, akkor még ott volt a hallókészülék meg a gipsz az alkaromon. Egy kész csődtömeg állt előtte, de ez neki mégsem volt érdekes.

Murphy elvette az egyik széket a legközelebbi asztaltól, a színpadra vitte. Megfogott egy akusztikus gitárt a mögötte várakozó hangszerek közül, aztán leült. Kérdően nézett rám, de helyette McCoy szólalt meg:

– Mit hoztál nekünk?

– Egy régi dalt – mondtam, és lehajtottam a fejemet.

– Melyiket? – kérdezte Murphy, erre hirtelen felé fordultam, az arcom pedig felforrósodott. – Ha ismerem, akkor csatlakozok. Énekeltél már elő zenére?

– Nem.

Hazudtam. Énekeltem élő zenére, csak nem emlékeztem, de ezt a fura szitut inkább nem említettem meg.

Murphy kicsit húzta a száját, tapasztalatlannak talált. Nem fűzött túl sok reményt hozzám.

– Csak rajta! – mondta Mike, és elvette a mikrofont az alacsony színpadról, felém nyújtotta.

– Sosem használtam – jeleztem félénken, és egy pillanatra apára néztem, aki karba tett kézzel dőlt a pultnak.

Az egész napos izgalmam hirtelen félelemmé változott, és izzadt tenyeremből kis híján kicsúszott a mikrofon. A fával burkolt falak kényelmes, otthonos hangulata nekem frusztrálóbbá vált, mint egy kihallgató szobáé. Három tekintet szegeződött rám. Akkor tudatosult bennem, hogy ebben a bárban nem csak hárman lesznek, ha valóban fellépnék. Remegni kezdett a térdem, és rettegtem attól, hogy leégetem magam.

Nem csak Murphy, az apja is kissé szánakozó arccal fürkészett, amikor az emelvényre léptem. Semmi bátorság sem volt bennem, ezért eldöntöttem, hogy úgy teszek, mintha egyedül lennék. Azt az asztalt bámultam, ahonnét Murphy elvette a széket, és elhatároztam, hogy le sem veszem róla a szemem. Ha így tettem, akkor mindenki kikerült a látóteremből.

– Mi a dal címe? – kérdezte Murphy, megtörve a feszült csendet. A hangja pont olyan sajnálkozó volt, akár a tekintete.

– The White Buffalo – feleltem.

– A felkelő nap háza?

Bólintottam.

– Azt pont ismerem – mosolyodott el Murphy.

A számhoz emeltem a mikrofont, és vártam. Murphy nagyon jól gitározott, és felismertem a zene lassú dallamát. Ahogy a fülembe mászott egy kicsit oldódott a lámpalázam, mert pont úgy hatással volt rám, mintha hallgatnám, vagy otthon énekelném. A mellkasomban melegséget keltő, ismerős érzés és a libabőr a karomon segített megnyugodnom.

A szám első sora után rájöttem, milyen távolságra tartsam a mikrofont az ajkamtól, és azért annyi fogalmam volt a dologról, hogy a nagyon magas hangok kiadásakor kissé távolabb húzzam. Bár erre a dalra a magas hangok nem voltak jellemzőek. Az egészet pár oktávval feljebb kellett játszani, mivel csak csipogtam az eredeti énekeshez képest, aki jóval mélyebben és rekedten adta elő a dalt.

A végén leengedtem a mikrofont, és az előttem lévő állványra helyeztem. Csend vett körül, és biztos voltam abban, hogy totál lebőgtem. McCoyra néztem, aki dermedt tekintetét épp akkor törte meg egy mosollyal. Zavart hangon odaszólt a fiának:

– Murphy, te döntesz, hisz együtt fogtok zenélni.

Az infó új volt, ezért azonnal Murphyre kapta meglepett pillantásomat. A srác nyelt egy nagyot, és mély levegővétel után letette a gitárt. Zsebre dugott kézzel, elismerő bólogatás közben mondta:

– Király volt a srác!

Megkaptam az állást.

EGYEDÜL

Jacob

Damien sokáig nem jött be hozzám. Látogattak a szüleim, anya haza se akart menni. Néha észrevettem Leonardot is, ha az ágyban fekve kissé oldalra fordítottam a fejem, és a reluxa résein át megpillantottam az alakját. Ritkán lépett be a kórterembe, akkor is csak anya miatt, sosem szólt hozzám. Nem csodálkoztam, hisz korábban összevesztünk. Bár nem tudtam, érez-e még ellenszenvet irántam, csak annyi volt biztos, hogy a baleset előtt nem beszéltük meg a dolgot rendesen. Egyszer kaptam tőle egy köszönömöt, amiért segítek a fiának visszaszerezni az emlékeit, viszont ez csupán egy halvány kezdése volt a békülésnek.

Átkerültem a rehabilitációs osztályra. Apám kifizette a privát szobát, bár az orvosom szerint társaságra lett volna szükségem. Apám azonban jobban ismert engem, és feltűnt neki, hogy senkire se vagyok kíváncsi. Igazság szerint még rájuk se.

Már hosszú ideje az osztályon voltam, amikor megtörtént...

Nehezen aludtam az ébredésem óta, de akkor naplemente után elnyomott az álom a homályos kórteremben. Valamikor arra riadtam fel, hogy őrjítő fájdalmam van, és rám világított az ágyam fölött lévő sárga fényű lámpa. Felkiáltottam, erre felkelt anya, aki a kétszemélyes kanapén pihent az ablak alatt.

– Istenem! – nyögtem eltorzult arccal, és ficánkolni próbáltam a fehér takaró alatt, de csak a homlokomra nyomott tenyérrel jajgattam.

– Jakey! – hallottam anyát közelről, de a kínjaimtól szorosan összezártam a szemhéjam, ezért nem láttam őt. – Szólok az orvosnak!

– Ne menj! – azzal megragadtam a csuklóját, és ránéztem. Kétségbeesetten fürkészett, fáradt, karikás és duzzadt szemmel. Rengeteget sírt, és bár addig kiment a folyosóra, mindig tudtam, hogy miért hagy egyedül.

Meredten bámultam rá, ekkor kinyílt az ajtó, és világosság árasztotta el a szoba felét. Fehér ruhás ápoló lépett be hangomat hallva.

– Mi a gond? – jött oda a fiatal férfi.

– Fáj neki valahol – felelte anya aggódva.

A pasas fölém hajolt, csupán egy sziluett rajzolódott ki előttem.

– A lábadban érzed? – kérdezte tőlem.

– Ott.

– Milyen erős a fájdalom egy nullától tízig terjedő skálán?

– Száz!

– Értem. Pillanat, visszajövök.

Nagyjából öt percet volt távol, azonban egy órának hittem. Amikor visszatért, akkor folyadékkal feltöltött fecskendő volt nála.

– Neuropátiás fájdalom – közölte, és leszorította az egyik karom, fent elkötötte. Arra eszméltem, hogy már szúr is.

– Levegőt! – ordítottam fel megint, a hangomat elnyelte egy nyögés, miközben a felsőtestem vonaglott a már gyűrött lepedőn.

– Mindjárt kiviszlek! – ígérte anya.

– Megfulladok! – panaszkodtam, zihálva lélegeztem.

– Nemsokára elmúlik – mondta az ápoló.

Akkor még nem tudtam, hogy hazudik, vagyis inkább nyugtatni próbál. Ezt a fájdalmat az én esetemben nem lehet befolyásolni, vagy megszüntetni. Nem testi fájdalmat jelez, hanem az idegrendszer hibás működését.

Kicsordult néhány könnycsepp a szememből, és az agyamban felvillant egy régről hozott érzet; az orromba folyt az óceán maróan sós vize. Ez volt az utolsó emlékképem a balesetről. Utána már csak azt tudom felidézni, hogy felébredek, Damien pedig az ágyam szélén ül és fogja a bokámat, az érintést pedig nem érzem. Amint megpillantom a lábamra fonódó ujjakat rémület telepszik rám, és arra készteti a pulzusom, hogy az egekbe nőjjön.

Nem egyszerű félelem volt. Úgy rettegtem, mintha egy másik valóságba kerültem volna. Damien elmesélte, hogy mi történt velem, és mi van most. Ezután bejött anya, a doki és egy ápoló. Velem voltak és beszéltek hozzám, de nem bírtam figyelni. Csak az érdekelt, hogy igaz-e, amit Damien mondott. Pont erről volt szó, de valami bennem nem engedte, hogy felfogjam. Ha a lábamra néztem beugrott a gondolat, hogy a végtag nem az enyém, mert nem érzem. Mintha valaki más lábát lestem volna, de mivel tudtam, hogy hozzám tartozik rettentően zavart lettem.

Ezt követően zaklatottan néztem anyára, aki leült mellém, aztán a dokira, aki dumált, viszont én csak annyit érzékeltem, hogy félig nem vagyok. Tele lett a szemem könnyekkel, ám a szavak végre eljutottak hozzám. Amit már megértettem:

– Végeztünk egy műtétet – közölte az öreg doki. – Azzal a céllal, hogy megmentsük a megmaradt érzékelést és javítsunk azon, ami még javítható.

Javítható. Úgy mondta, mintha valami szerkezetről volna szó, amit meg lehet javítani. Később kiderült, hogy nem vagyok teljesen javítható. Tehát sosem állok lábra. A fizioterápia talán segít majd, ám a járás képességét egy életre elvesztettem.

Ezután üvöltözni kezdtem.

Gyakran morogtam korábban is, volt egy kis dühkezelési problémám. Ha mérges lettem bármit összetörtem, sajnos néha Damien is felidegesített, és alig bírtam ki, hogy ne üssem meg. Ezt leküzdöttem a kapcsolatunk első pár hónapjában. De amit a kórteremben műveltem semmihez sem volt fogható. Önkéntelenül ordítoztam a dokimmal, hogy műtsön meg, és adja vissza a régi életemet. Utána anya átölelt, és ez a meleg gesztus sem hozott vissza a valóságba. Jó pár napig úgy tűnt nekem, mintha egy kísértetekkel teli álomba kerültem volna, és az agyam folyton azt mondogatta: ébredj! Azonban már ébren voltam, de egy másik, gyenge és használhatatlan testben.

*

Anya továbbra is simogatott, de én csak istent szólongattam. Mintha áram hasított volna belém, ami néha égető fájdalommá vált. Hullámokban jött, egyszer enyhült, majd felerősödött. Ilyenkor a felsőtestem íjként feszült, és a pulzusom a torkomba ugrott. Légszomj tört rám ettől az egésztől, pedig az előbb szteroid tartalmú fájdalomcsillapítót kaptam. Nem ment arra gondolni, hogy esetleg segít, mert csak a fájdalomra koncentráltam. Az igazság az, hogy ezen a fájdalmon semmi sem segít igazán, mert nem olyan, mintha hasogatna a fejem, és ezért beveszek egy aszpirint. Csak az járt az eszemben, hogy muszáj kifutnom a helyiségből, különben meghalok. Jajgatva vergődtem az izzadt párnán. Sohase éreztem ekkora kínt, és még ma sem tudnám pontosan megfogalmazni, hogy milyen. Ezt csak az ismeri, aki átéli. Az ápoló is bent volt még, ellenőrizte, hogy mikor jövök helyre.

– Vizet! – szóltam.

Anyám futott is a fürdőszoba felé, egy pillanat múlva visszatért a bögrémmel. Az ápoló segített felülnöm. Reszkető kézzel vettem el a bögrét. A torkom összeszorult, alig bírtam lenyelni pár cseppet, azonban szükségem volt rá. A víz a szám mellé folyt, leöntöttem vele szürke pizsamám, amit anya hozott be nekem otthonról. Szuszogva dőltem az ágyam barna fatámlájához, miközben anya izzadságtól nedves homlokomról simogatta el a hajat.

– Ki akarsz menni levegőzni? – kérdezte a férfi.

Csak bólintottam. Erre a hátam és a combom alá csúsztatta a karját, és felemelt, én meg erősen a nyakába kapaszkodtam. Beleültetett az ágyam mellett várakozó kerekesszékbe, a lábamat ráhelyezte a lábtartóra. Megragadtam a bőrrel borított karfát, belemélyesztettem a körmeim hegyét, és hangosan ziháltam.

– Menjünk! – biccentett az ajtó felé anya, majd megfogta a szék fogantyúit.

Általában éjjel tört rám ez, annak ellenére is, hogy gyógyszeres kezelés alatt álltam miatta. Anya kitolt a folyosóra, a fény hirtelen a szemembe vakított. Pár pislogás után végre kitisztult a kép. Senkit sem láttam sehol, a nővérek is biztos aludtak valahol, mert nagy volt a nyugalom. Siettünk a lifthez, de már egy kicsit jobban lettem, amiért végre elhagytuk a kórtermet. A négy fal között a fájdalom erősebbnek hatott.

A kórház hátsó udvarára érve szívtam egy nagyot a langyos levegőből. Anya tolni kezdett az egyik ösvényen, mellettünk virágágyások illatoztak, és a távoli bokrok felől rovarok ciripelése hallatszott.

Pár dolgot már megtanultam az új életemmel kapcsolatban, többek között a szék használatát, ami meglepően könnyen ment, egy hét múlva már egész jól közlekedtem vele. Nem olyan rossz szerkezet ez, nagy kerekei miatt simán mozog, végülis nem meglepő, hisz pont helyváltoztatásra lett kitalálva. Ma már így mesélek erről, ám akkor kényszerből tanultam meg, hogy végre arrébb tudjak gurulni egy métert. De aznap este nem lettem volna képes közlekedni, miközben azzal küzdöttem, hogy sikerüljön elviselnem egy olyan fájdalmat, amihez foghatót még sose éreztem.

A baleset előtt tökéletes srác voltam, akinek csak annyi a problémája, hogy meleg. Akkor már a szexualitásom volt a legkisebb bajom, és visszasírtam azt, amikor amiatt feszengtem, hogy mit szólnak majd a barátaim, ha megtudják.

Megálltunk az egyik padnál, a zöld lámpaoszlophoz közel, aminek a tetején lévő fehér gömbből ránk sütött a fény. Ez és még néhány világította meg az esti homályt.

– Jobb már? – kérdezte anya, miután leült.

– Talán.

Még akkor is bizseregtem és égtem, de legalább barátságosabb helyen voltam. A nedves vízfolt miatt a felsőm ráfeküdt a mellkasomra, viszont nem zavart, mert kissé lehűtött, és legalább éreztem, hogy mennyire rám tapad a ruha.

Anya megérintette a karomat, mire felmordultam. Utáltam, ha pátyolgatott.

– Semmi baj Jakey.

Ránéztem, és eltöltött a bűntudat látva fésületlenül felkötött vörös haját, amit már régen festett be, mert folyton a kórházban volt. Még ruhát se nagyon cserélt, mert addig sem akart hazamenni, hogy lezuhanyozzon. A dokim próbálta elküldeni, de anyám nem tágított.

Követelte a lelkem, hogy foglalkozzanak velem, mert úgy éreztem egy ismeretlen helyen vagyok, pedig ebben a városban születtem. Közben utáltam, ha valaki sajnálkozva, kisírt szemekkel fürkészett. Kiborított.

– Még nagyon fáj? – kérdezte anya. Aggodalmas hanglejtése haragot szült bennem.

– Jól vagyok – fordultam el tőle.

– Mesélhetsz az érzéseidről.

– Nyilván nincs megtiltva.

– Jacob...

– Szállj le rólam!

Nemrég még a karját markolva könyörögtem, hogy ne hagyjon egyedül a kórteremben, akkor pedig arra vágytam, hogy soha többé ne szóljon hozzám. És nem csak ő, senki se szóljon hozzám.

– Menj vissza! Egy darabig elleszek itt – mondtam.

– Biztos?

– Ja.

– Be tudsz jönni egyedül?

– Nem, baszd meg!

Anya lehajtotta a fejét nagyot sóhajtva, végül megértette, hogy távoznia kell.

Felemeltem a tekintetemet, és máris megbántam, hogy ilyen borzasztóan beszéltem vele. Egy hang azt mondta bennem: jogod van rondán beszélni. Egy másik pedig azt: ő az édesanyád, nem érdemli meg ezt.

A gyenge szél a szemembe sodort egy hajtincset, miközben meredten néztem anya gyorsan távolodó alakját. Tudtam, hogy figyelni fog engem az ablakból, mert szeret, de egy balfék vagyok, amiért így viselkedtem vele, pedig én is szerettem őt. Azonban nem voltam ura a szavaimnak, ezért kicsit se bántam, hogy Damien elfelejtett bejönni hozzám.

Egyedül a sötétben megeredtek a könnyeim, amiért egy szörnyeteg vagyok, és nem csak belül. Egy selejtnek éreztem magam, ezért a világnak jobb volna, ha nem léteznék. Sajnos elég sokszor átfutott az agyamon ez a gondolat, amiről senkinek se beszéltem, a pszichiáteremnek se, a szeretteimnek meg pláne.

Megint az a pillanat ugrott be, amikor felébredtem. Egy nap rengetegszer eszembe jutott.

Az üvöltözés után anya ölelése végre csendre bírt engem, azt követően, hogy eleget sírtam. Elengedett, és mellém ült, de továbbra is simogatta a karomat és a vállam.

Jó volt, hogy Damient láttam először, de az a rengeteg információ, amit ő, majd később az orvos mondott teljesen felforgatott. Olyan volt, mintha ezernyi dolgot mondtak volna egyszerre. Pedig csak egyet, hogy nem tudok járni, és soha többé nem fogok. Amikor Damien mesélt erről és a balesetről nem fogtam fel. Egy percig úgy éreztem, hogy „én vagyok én”, csak történt valami, amit nem értek. Ezért is kérdeztem, hogy jól van-e, és hogy kaptam-e érzéstelenítőt. Aztán Damien kiment, és mindenki berontott. Ekkor már kezdtem felfogni, hogy nem „én vagyok én”.

Anya motyogott, a szavaiból semmit se értettem, csak bámultam a hófehér paplant. Láttam egy csövet, ami kivezet a takaróm alól valahová. Ez kissé felrázott, és átszűrődött hozzám anya hangja:

– Semmi baj, semmi baj.

Azonban hiába hallottam nem értettem a szavak jelentését.

Még aznap felültettek. Bejött egy fiatal szőke fickó, széles vigyorral a képén, és kiküldte anyámat. Addig is valami ülésfélébe tornázva próbáltam felfogni üveges tekintettel a történteket, neki voltam dőlve a mögém tett párnának és ágytámlának. Azt hittem, hogy csak feküdni tudok, eszembe se jutott, hogy képes volnék másra. Persze mozgott a kezem és vettem levegőt, éreztem a hasam felét, ám tovább nem.

A pasit hívjuk Tomnak, mert a nevét elfelejtettem, nem jegyeztem meg. A legtöbb elhanyagolható infó kiesett arról az időszakról, és a név is az. Szóval, jött Tom, és azt mondta:

– Kitakarlak és kiveszem a katétert.

Levette rólam a takarót. Hálóruha volt rajtam. Az egyik lábam behajlítva, a másik egyenesen az ágy szélén. Akkor vettem észre, hogy fogalmam sincs arról, milyen pózban vagyok. Olyan volt, mintha nem is az én testemet látnám. Mert nem tudtam, hogy hol van. Ez valaki más... – jutott eszembe. Ugyanúgy nézett ki a lábam, amilyennek ismertem, mégsem éreztem a magaménak.

Tom kihúzta belőlem a csövet. Alsóneműt adott rám, én meg figyeltem, ahogy mozgatja a lábamat, megemeli a derekam, és felhúzza rám a holmit. Legszívesebben felkiáltottam volna, hogy hagyjon békén, hozzám ne érjen, de ahogy végigszaladt az agyamon a gondolat, máris felváltotta a zavartság csendje.

– Segítek rendesen felülni.

Nem tudtam volna egyedül felülni. Neked könnyű, mert érzed az egész tested, és ismered a folyamatot is. De én hiába ismertem a folyamatot nem voltam rá képes.

Tom megfogott a hónom alatt, és felültetett, de egyelőre nem dőlhettem neki az ágy támlájának, pedig nagyon fáradt lettem. Rám adott egy fekete anyagból készült gerincfűzőt, elkezdte beállítani a méretemre, közben kérdezgetett, hogy mennyire kényelmetlen. Amikor az feleltem jó, akkor összecsatolta a tépőzárat a hasamon. Olyan egyenesen tartotta a fűző a felsőtestemet, hogy muszáj voltam kihúzni magam, mert a hátrészében merevítő található.

– Ne aggódj, nem kell sokáig viselned, és idővel mindent megtanulsz, az öltözködést is – nyugtatott, azzal a mosollyal, amit sosem lehetett letörölni az arcáról. Talán így próbálta oldani a feszültséget. – Elviszlek pár vizsgálatra.

Ekkor a mellettem lévő székre sandítottam, és eszembe jutott a biciklim. Rengeteget bicikliztem, mindenhova azzal mentem.

Ez az enyém? – kérdeztem magamtól, bámulva a széket. Még volt egy kis hang a fejemben, ami azt súgta: Neked erre nincs szükséged. Aztán rádöbbentem, hogy igenis van. Eddig nem kellett, most meg igen. Csak filmben láttam tolószékest, vagy random a TV-ben, viszont sosem érdekelt, még sajnálat se ébredt bennem, egy leheletnyi együttérzés sem, hiszen nem volt közöm hozzá. Sosem ítéltem el egyetlen tolószékest sem, de nem is foglalkoztam a témával. Azonban ott várt rám egy szék, egész közel hozzám, és akkor rájöttem, hogy ezek szerint én, tényleg nem vagyok ÉN többé!

– Segítek beleülni – mosolyogta Tom.

Nem feleltem, még csak nem is biccentettem, semmi. Tom sóhajtott, aztán megszólalt:

– Figyelj, meg kell tanulnod használni.

– De nem akarom.

Meglepődtem a saját hangomtól, ami mély volt, rekedt és komor.

– Nem fogsz tudni mozogni nélküle – magyarázta Tom.

– Kurva életbe!

Úgy éreztem, hogy a fickó sokat kér tőlem. Arra gondoltam: idióta, meg sem bírok moccanni. Azonban rájöttem arra, hogy igaza van látva érzéketlen és mozdulatlan lábamat. Felfogtam, hogy kell nekem az a szék, ha valaha fel akarok kelni az ágyból.

Bólintottam. A szemem tele lett könnyekkel. Ha nem történt volna meg velem a baleset, akkor visszafogok minden cseppet. Viszont abban a hitben voltam, jogom van sírni, meg abban, hogy nincs választásom, mert magától jön.

– Máris mutatom, hogyan ülj bele – magyarázta Tom. – Most még persze segítek, megemellek, de nemsokára egyedül kell átülnöd.

– Oké.

Odatolta a széket úgy, hogy szemből bele tudjak majd ülni.

– Látom, hogy a karod erős, izmos, hidd el meg fogod tudni csinálni.

Olyan volt, mintha akkor nemcsak a székbe ülésről beszélt volna, hanem a további életemről is.

Fogalmam sincs miért biztatott az a kedves tekintetű fickó, és miért jött be hozzám folyton jó hangulattal, miért mosolygott, és néha még viccelt is. Persze én sosem értettem a viccet, egyszer se nevettem.

Talán azért mutatta nekem a szebbik oldalát, amiért a két ápolónő is egyik éjjel a szobámban beszélgetve, miközben a kórlapomat nézték. Azt hitték alszok, ezért suttogtak. Egy idős és egy fiatal, vékony hang beszélgetett egymással:

– Neki mi a baja? – kérdezte a fiatalabb, szerintem tanuló lehetett.

– Paraplegia. Baleset.

– Te jó ég! Hisz, olyan fiatal. Mennyi idős?

– Tizennyolc éves. Sajnos ez a betegség, mint jó néhány, nem igazán válogat.

Hallottam a lépéseket, aztán a fiatalabb megállt felettem, gyengéden megsimogatta az arcom, mire késztetést éreztem, hogy kinyissam a szemem, de visszafogtam magam. Továbbra is úgy tettem, mintha aludnék.

– Pedig annyira jóképű – mondta.

– Igen, helyes srác. És attól, mert mozgássérült jóképű marad.

Biztos, hogy a fiatalabb tanuló volt, különben nem sajnál meg. Az öregebbek már úgy kezeltek gyakran, mintha egy tárgy volnék.

Biztosan Tom is sajnált, azért bánt velem olyan kedvesen, vagy a munkája ezt diktálta, nem tudom.

Utáltam, ha sajnálnak, ott az udvaron is, a sötétben, és fellélegezve, hogy az érzéketlen testemben lévő fájdalom végre elmúlt.

LÁTOGATÁS

Murphy adott egy listát a dalokkal, melyeket gyakorolnom kell. Beírta a számát a mobilomba és megkért, hogy hívjam, ha vele is kész vagyok próbálni. Kb. olyan zenék voltak a papíron (amit aztán összehajtottam és minél hamarabb a zsebembe dugtam), mintha profi énekes lennék. Hazafelé az autóban azon tűnődtem, vajon miért hiszi Murphy, hogy elég tehetséges vagyok ezekhez a zenékhez. Oké, hallott énekelni, de akkor is!

Olyan ideges lettem, hogy meg se szólaltam, és csak úgy nőtt a pulzusom az egekbe, ettől meg remegni kezdett a kezem. Tényleg bejött nekem ez a meló, és nem szívesen veszítettem volna el.

Amikor hazaértünk szinte eltátottam a szám, és kicsit oldódott a hangulatom is. Otthon volt Nancy, és az egész házat kitakarította, esküszöm kajálni lehetett volna a padlóról.

Még akkor is vészesen pakolászta a párnákat a kanapén, pedig jó helyen voltak, és láttam, hogy zavartan túr bele a hajába, ami csupa kóc. Nem is tudom, mikor aludt itthon, csoda, hogy nem zavarták ki erőszakkal a kórházból. Bár lehet, hogy megtörtént – futott végig az agyamon a gondolat.

Egyedül akartam lenni. Bezárkóztam a szobámba, ledőltem, a hasamra fordultam, majd átöleltem egy párnát. Beugrott Jacob, aki most egyedül van, mert az anyja hazajött. Persze, a kórházban sok az ember, de egy ennyire kiszolgáltatott helyzetben rettenetes magadra maradni. Eleget rehabilitáltak engem is a töréseim után, és mindig hiányzott apa. Ha az ember megsérül, lelkileg éppúgy legyengül, mint testileg, és képes elérzékenyülni egy kedves mosolytól, vagy elszomorodni egy perc egyedülléttől. Ismét éreztem, hogy de jó volna elrejtőzni a szobámba, azonban már elhessegettem ezt a gondolatot. Kihúztam az összehajtogatott listát a zsebemből, és ránéztem. Elmosolyodtam, bár még mindig aggasztott, hogyan fogom előadni ezeket a dalokat. Elterveztem, hogy keresek dalszöveggel ellátott videót a neten, és úgy gyakorlom majd. Ezért is nem bújhattam el a szobámba, dolgoznom kellett. Felpattantam, és nyúltam a laptopért. Törökölésben az ölembe raktam, pötyögtem Youtube-on. Kiderült, hogy elég lassú számokról van szó a műfaj ellenére. Az egyik kifejezetten tetszett, a Kid Rocktól, az Egész nyáron. Párszor meghallgattam, és a refrént meg is jegyeztem.

– „Kipróbáltunk néhány dolgot

Elszívtunk pár vicces dolgot

A tó mellett szeretkeztünk a kedvenc számunkra

Üvegből ittuk a whiskeyt és nem gondoltunk a holnapra

A “Sweet Home Alabama”-t énekeltük egész nyáron át.”

Büszkeség töltött el, hogy ilyen szuper állásom van, és a szám is jól bepörgetett. Több ehhez hasonló zenét kellett volna hallgatnom.

– „Most minden olyan furcsán változik, mint a fákon a levelek

Azt hittük, sosem lesz vége azoknak a napoknak

Néha meghallom azt a dalt és elkezdem énekelni egymagam

És arra gondolok, bárcsak újra láthatnám.”

A nem épp mai, de pörgős rockról eszembe jutott Jake, de csak a szép pillanatainkra emlékeztem, és eldöntöttem, hogy valahogy felébredek a rémálomból, megpróbálom visszaszerezni, amit elvesztettem. Ha nem sikerül majd lesznek új emlékeink, de ehhez mindenképp be kellett mennem hozzá. Ha ezen töprengtem hidegebbnek éreztem a ventilátor felől jövő szelet, és nagy sóhaj futott ki az ajkamon. Csak akkor döbbentem rá, hogy a Jacob nélkül töltött időszakban mennyi ilyen hatalmas sóhaj hagyta el a számat. Ha felvillant előttem az arca zavarba jöttem, mintha valóban látna, és lassacskán elfelejtettem, milyen dühösen és kétségbeesetten üvöltözött az orvossal hetekkel ezelőtt. Csupán azt a gyönyörű fiút láttam, szikrázó tengerkék szemmel és éjsötét hajjal, akibe már a fotóit nézegetve beleszerettem.

Aznap este sokáig forgolódtam az ágyban, bár az elmúlt időszakban sem aludtam valami jól. Egy különbség mégis volt ez és a többi éjszaka között. Rádöbbentem, hogy alig várom a Murphyvel közös gyakorlást. Szívesen énekeltem, pont mint a kádban, és nem hittem volna, hogy valaha ezt értékelni fogja valaki.

Résnyire nyitva volt az ablak, a sötétkék függönyt néha meglibbentette a szél. A levegő hozzáért meztelen lábujjamhoz, ami nagyon jólesett. Félig betakarózva bámultam a fehér mennyezetet, amire a kintről jövő halvány fény árnyékot rajzolt. A berendezések nyújtott vetületeit figyelve, izgatottan és egészen éberen élveztem a vékony, fekete takaróm puhaságát. Kissé melegem volt alatta, viszont a lábujjaimat cirógató szellő furcsa hidegsége megnyugtatott. A bőrömhöz érő anyag mintha átölelt volna, közben Jacobra gondoltam. Oldalra fordultam, és néztem egy darabig a mellettem lévő gyűrött párnát.

Bárcsak itt lennél! – sóhajtottam megint nagyokat.

Beugrottak Jake internetes fotói; formás lába és szép feszes hasa, meg a fürdőnadrág fölött kilátszódó köldöke. Imádtam ott csókolgatni, a nyelvemen éreztem selymes bőre izzadságtól savanykás ízét.

Beugrott az a nap, amelyiken a fehér nyaraló teraszán szeretkeztünk. Akkor is csókolni kezdtem a hasát. Lázba hozott a tudat, hogy csak egy vékony nadrág van rajta. Ezt az emléket játszottam vissza fejben, újra és újra, de már ismét a mennyezetet lesve, mialatt a takaró puhaságától felizgultam. Alsónemű és atléta volt rajtam, a kezem a hasamnál járt, és simogattam magam.

Jake-re gondoltam, arra a pillanatra, amikor lehúztam róla a nadrágot, és merev férfiasságát a tenyerembe fogtam. Vastag volt, kemény és erek húzódtak rajta. Alig vártam, hogy végre érezzem a testemben, ahogy akkor is, a sötétben, izzadva. Kitakaróztam, és megcsapott az a kis szél, ettől csupa libabőr lettem.

Fogalmam sem volt arról, hogy valaha láthatom-e Jake-et úgy begerjedve. Sejtettem, hogy nem, ám tudtam ez az emlék örökre velem marad, hiába veszítettem el olyan sokat.

Arra vágytam, hogy Jacob itt legyen velem, feküdjön mellettem a párnán. Elképzeltem meztelen, az úszástól edzett, szálkás izmos testét, és hirtelen én is meztelen akartam lenni. Felültem, az ágyam támlájához dőltem, és levettem már verejtéktől tapadós atlétám. Úgy vágytam Jacobra, mint még talán soha, kellett egy darab belőle, legalább az illatából.

Felpattantam, és elhagytam a szobát. Bíztam benne, hogy senki sincs ébren, mert állt a farkam, már kényelmetlenné vált az alsóneműm tőle.

Beléptem Jacob szobájába, ahol minden rendezett volt, hosszú ideje senki se használta. Az íróasztalán tablet, laptop, mellette szekrény, ami tömve volt a ruháival. Kitártam a fehér ajtót, és végigvezettem zavart tekintetem a polcokra hajtogatott holmikon. Tudtam, hogy mind ki van mosva, mert éreztem az illatot, de Jacobnak szokása volt begyűrni ide a szennyesét is. Lejjebb kúszott a tekintetem, és megpillantottam pár össze-vissza betett pólót. Kihúztam egyet, és azon nyomban beleszagoltam.

A szívem akkorát dobbant a mellkasomban, hogy a lüktetés a lábamba futott, és megremegett a bokám. Felmordultam a sötétben, aztán gyorsan az ágyhoz léptem, és elterültem a lepedőn. Azon is éreztem ugyanazt az illatot; parfüm, testszag, ez együtt volt Jacob egyedi illata. Felültem, itt is a támlához dőltem, kibújtam az alsóneműmből.

Teljesen meztelenül öleltem a fekete pólót, magamra húztam a takarót, és a lábam közé fogtam. Már olyan melegem volt, hogy egy kövér verejtékcsepp folyt le a homlokomon. Gondolatban ott jártam, amikor Jacob a magáévá tett a fehér nyaraló teraszán. Ha belém hatolt mindig kicsit felszisszentem, mert ő volt az egyetlen fiú, akivel valaha lefeküdtem. Kicsit gyorsabb mozdulataikor kellemetlenséget éreztem, mert túl szűk voltam, ő meg túl nagy belém. De a tudat, hogy ő az, bennem van és eggyé váltunk elfelejtette velem, hogy néha még ficánkolnék és feljajdulnék. Egyszer még véreztem is, mert ő sem volt tapasztaltabb.

Lehunyt szemmel, morogva szívtam be az illatát, és szorítottam a combommal a takaróját. Olyan volt, mintha átölelne, és minden szívdobbanásom egész testemben érződött. Már szédültem, és a farkam még nőtt volna nagyobbra, de nem tudott. Hozzásúrlódott a takaró, közben a fejemben az emlék is egyre tisztább lett. Fájt, hogy többé nem lesz ilyen; Jacob nem gyűr maga alá, nem tör össze. Mégis végül elélveztem.

Ezután hirtelen kitisztult az agyam, és döbbent arccal, könnybe lábadt szemmel figyeltem a félhomályba burkolt szobát. Nem értettem, mi ütött belém, szégyenkezve hajtotta le magamról a takarót, ami csupa nedves lett tőlem. Zavart a fülledtség, majd hamar pánikba estem, hogyan fogom eltüntetni a nyomaimat.

Felvettem az alsóneműmet, és lehúztam az ágyneműt. Levittem a mosókonyhába. Felkattintottam a villanyt, és betömtem a mosógépbe a holmikat. Életembe nem mostam, csak nyomkodtam a gombokat, miután nagy nehezen kiderítettem, hogy hová öntsek mosószert. Szerencsére az alagsorból nem lehetett felhallani a gép zaját.

Tizenöt perc múlva a gép kimosott, meg is lepődtem. Aztán kiszedtem a vizes rongyokat, és a szárítógépbe pakoltam. Leültem a földre, és néztem, ahogy a dobban forog az ágynemű. Eszembe jutott, hogy Jake talán örülne nekem, én mégis önzően viselkedtem, mert hosszú ideig nem mertem bemenni hozzá. Régen kevés dolog miatt volt bűntudatom, de akkor majdnem megfojtott a lelkiismeret.

A szárítás tovább tartott, addig felmentem az alagsorból, és vettem egy gyors, hűsítő zuhanyt, és pizsamába öltöztem; rövidnadrág, póló. A szárító még mindig dobálta a cuccot odalent, lefeküdhettem volna, de kicsit sem voltam álmos. Inkább kimentem a hátsó teraszra, és leültem a fehér falépcsőre.

Kellemes szellő fújt, tisztábban lélegeztem itt, mint bent. Hallgattam a bokrok és fák leveleinek halk hangját, de csak sziluettek álltak a távolban, kissé rémisztő is volt, folyton attól tartottam, hogy majd két vörös szempár tűnik fel nemsokára. Kirázott a hideg, a hirtelen mozdulatot visszafogni se bírtam.

A tetőt tartó faoszlophoz támasztottam a fejem, pislogás nélkül vettem a levegőt, élvezve a nyugodt udvar csendjét. Kissé elhomályosult az egyébként sem éles kép, és a szemhéjam kezdett elnehezülni. Ekkor döbbentem rá arra is, hogy milyen üres a gyomrom, korgott egy jó nagyot. Mégis csak fáradt voltam, és éhes. Gondoltam, bekapok valamit, aztán ledőlök. Visszamentem a házba, és összedobtam egy sonkás szendvicset. Visszaültem az előbbi helyemre, a lámpa alá a lépcsőre. Beleharaptam a kajába, de nehezen csúszott le a torkomon, közben a rövidre nyírt, a széltől ringatózó fűszálakat nézve arra az éjszakára gondoltam, amikor itt az udvaron feküdtünk. Jakey felhozta a halláskárosodást, rájött, hogy mi a bajom hetek óta. Aztán nevettünk, csókolóztunk, viccelődtünk. Lenyűgöző élmény volt.

Most viszont majszoltam egy íztelen szendvicset, nem esett jól, pedig majd’ kilyukadt a gyomrom. A szemem kezdett megtelni könnyekkel. Hallottam ugyanazokat a rovarokat, ugyanaz a lámpa égett, ugyanolyan illata volt a levegőnek, mint régen. Csak Jake hiányzott.

– Damien...

Hirtelen felemeltem a tekintetemet, félre is nyeltem. Köhögésben törtem ki. Nancy odaült mellém, és megütögette a hátam.

– Minden rendben? – kérdezte.

Bólintottam, és még egyet köhintettem, hogy az utolsó morzsa is lecsússzon.

– Megéheztél?

– Ja.

Nancy is bólintott, de arra biztos nem gondolt, mi a valódi oka annak, hogy ébren vagyok. Megettem gyorsan a kaját, jól teletömtem a szám, de már könnyebb volt lenyelnem.

– Hogyhogy itthon vagy? – néztem rá.

– Carter bent volt ma. Egyébként se árt hazajönnöm, Jake orvosa javasolta. Biztosított, hogy a fiam jó kezekben van.

– Az szuper.

– Nos – sóhajtott –, rengeteget gondolkodtam.

Úgy beszéltünk, mintha barátok lennénk, ami furcsa volt, figyelembe véve a köztünk lévő korkülönbséget. Nancy összehúzta magán lila selyemköntösét, ezzel eltakarva a hálóingét, közben összeszedte a szavait.

– Zavart vagyok, és elkeseredett. Ma is alig találtam a helyemet itthon. Ám igazság szerint örülök, hogy Jacob él. Rosszabb is történhetett volna, tegyük fel, hogy megfullad. Nem veszítettem el. Tudom, hogy sok idő múlva lesz a régi, vagy talán soha, de akkor is itt van, és átölelhetem.

Teljesen igaza volt Nancynek. Eddig ezek eszembe se jutottak, bár apa korábban elmagyarázta, viszont hallva Jacob dühös kiabálását nehéz volt elhinni, hogy szerencse az, ami történt.

– Hogy van most? – kérdeztem.

– Nincs valami jól lelkileg, bár nem meglepő. Nehezen nyílik meg. A pszichiáter szerint ez majd változni fog, csak időre van szüksége.

Egy hang sem jött ki a torkomon, pedig én akartam. Sőt! Üvölteni akartam. Ökölbe szorított ujjakkal bámultam magam elé.

– Lehet, hogy jót tenne neki, ha meglátogatnád őt Damien.

– Egy... – sóhajtottam fel, majd nagyot nyeltem. – Egy idióta, önző barom vagyok.

– Dehogy vagy – mondta Nancy, és az államhoz ért, erre ránéztem.

Biztató mosollyal pillantott rám, hogy jobb kedvem legyen. Csodálatos nő volt. Egy igazi angyal.

– Szereted őt – jelentette ki. – És fáj így látnod. Nekem is. Ó, de még hogy! – Elengedett, és elmorzsolt egy könnycseppet a szeme sarkából. – Ezért értelek meg.

Nancy magához húzott, de nem csak azért, hogy megnyugtasson. Neki is szüksége volt egy vigasztaló ölelésre. Zavarba hozott ezzel, először nem is viszonoztam, de végül mégis kissé megsimogattam a hátát.

– Bemegyek hozzá – engedtem el. – Megígérem.

Miután Nancy magamra hagyott maradtam még egy kicsit. Ittam egy pohár vizet, lementem az alagsorba. Kiszedtem Jacob holmiját a szárítógépből. Visszavittem a szobájába, próbáltam felhúzni a tiszta ágyneműt. Levenni könnyebb volt, a gipszem hátráltatott. Csak forgattam a takarót, és nem találtam az ágynemű sarkát. Felmordultam, és ledobtam a takarót az ágyra.

Csak az járt a fejemben, amit Nancy mondott. Jacob nem akar beszélni senkivel. Ha nem hanyagolom el talán jobban volna – gondoltam. Hisz, nagy szüksége van a szeretetre.

Libabőrös voltam, a hideg futkosott a hátamon, ha eszembe jutott mennyire önzően viselkedtem, amiért csak magammal foglalkoztam. Lehajtottam a fejemet, a hajam az arcomba hullott. Annyira idegesített! A fülem mögé akartam tenni, viszont nehezen ment a gipsz miatt. Valami elpattant az agyamban, rám tört a düh. Teljes erővel a falhoz ütöttem a gipszet. Elegem volt belőle. Ütöttem és ütöttem addig, amíg meg nem repedt, végül levált belőle egy darab. Szétfeszítettem, és letéptem a kezemről. Letérdeltem a földre. Úgy éreztem, hogy többé nem bírok megmozdulni. Csak meredtem előre kapkodva a levegőt. Nagyon gyenge volt a karom, ezért a fürdőszobába siettem, és bekötöttem.

Látni akartam Jakey-t, ezért egy kevés alvás után összeszedtem magam. Kissé kába voltam, fájt a karom, amikor felkeltem.

Aggódtam, hogy mit fogok érezni a találkozás pillanatában. Megmostam az arcom, a tükörbe néztem, és elszánt tekintettel eldöntöttem, hogy erős leszek. Elképzeltem őt, miközben egy tolószékben ül, ezzel igyekeztem erre felkészülni. Azonban rengeteg kérdés maradt bennem, sok-sok üres pont a nagy egészben. Éreztem legbelül, hogy nem csak külsőleg, lelkileg is megváltozott Jake. Hisz, az én töréseim is mássá tettek, formáltak. Az övé pedig minden bizonnyal kifordította önmagából, és talán ezt láttam legutóbb. Vajon ki lesz ma Jacob?

A kocsiban nem is beszéltem, bár apám folyton bekötözött karomra sandított, mégsem kérdezett rá. Feszült arcom talán elárulta neki, hogy belül felrobbanok, ezért nem akart újabb stresszhelyzetbe hozni.

Jacob akkor már a rehabilitációs osztályon volt. Nehézzé váltak a lépéseim a folyosón, viszont egy kicsit megnyugodtam, amikor megpillantottam Beckyt, Jacob húgát. A szőkeség fodros nyári ruhában várakozott a kórterem előtt. Valamiért Grace-t juttatta eszembe, s ha Grace-re gondoltam mindig eltöltött egy kellemes melegség. Akkor történt meg velem először, hogy valódi öröm töltött el, amint felvillant a lányom kerek kis arca a fejemben.

Épphogy odaértem Becky átölelte a hasamat. Nahát! Hisz, csak egyszer beszéltünk! – döbbentem meg.

– Megint összetörted magad? – nézett fel rám, a kötésre célzott.

– Becky! – jött oda Carter. – Damien is megsérült a balesetben. Ez nem volt szép.

– Semmi gond – sóhajtottam.

– Papa mondta, hogy betegséged van.

– Ja – bólintottam. – Nem is akármilyen! – guggoltam le hozzá, megmutattam a hallókészüléket.

– Váó! – bámult engem kerek szemmel. – Anélkül teljesen süket vagy?

– Csak erre a fülemre.

– Ez is a fura betegséged miatt van?

– Becky! – szólt rá megint Carter.

– Úgy van – mosolyogtam rá a lányra. – Amiatt.

Becky is mosolygott, majd komoly lett a tekintete.

– Papa nem engedi, hogy bemenjek a bátyámhoz.

Nem csodálkoztam rajta, engem is megrázott Jake állapota, és Becky csak hétéves volt. Ám be kellett látnom, hogy féltestvérek Jacobbal. Nagy levegőt vettem, és azt feleltem:

– Hátha velem beenged az apád.

– Azt mondta – szomorodott el a hangja –, hogy Jake nagyon beteg. Mégis el akartam jönni hozzá.

– Igen – fogtam meg a kezét. – De ne félj! Majd együtt bemegyünk.

Tisztában voltam azzal, hogy Becky előtt nem eshetek szét. Egy gyerek volt, és nem láthatta azt, hogy körülötte mindenki feszült. Én voltam a legfiatalabb, én álltam hozzá a legközelebb. Legalább bennem találjon valami megnyugtatót.

Carter beleegyezett abba, hogy a lánya bejöjjön velem a kórterembe. Nancy távozott, amikor beléptünk. Kifelé menet megsimította a vállamat gondoskodó érintéssel, de csak a földet mertem nézni. Tudtam, ha felemelem a tekintetem szerzek egy újabb sebet. Sokkal könnyebb volt elviselnem a fizikai fájdalmat, mint azt, amikor újra megpillantottam Jakey-t. Hirtelen belém fagytak a szavak, a testem megdermedt.

Jacob fekete pólóban, rövidnadrágban ült az ablak előtt a tolószékben. Felénk fordult, és amikor észrevett engem felsóhajtott.

Talán az anyja tévedett, Jake mégsem akarta, hogy meglátogassam. Egy magas, erős srác képe lebegett a szemem előtt, ha őrá gondoltam. A kerekesszék annyira idegennek tűnt hozzá. Felgyorsult a szívverésem, és a szavak, amiket ki szerettem volna mondani, összekuszálódtak a fejemben.

Feltűnt, hogy beszélne, de Becky jelenléte megzavarta. Ekkor jöttem rá, hogy inkább a lányra nem számított, és nem rám. A haja kissé kócos volt, és megnőtt, hosszú frufruja lett. Jócskán meglátszott az arcán a fekete borosta.

Közelebb léptünk hozzá.

– Szia, Jake – köszöntem félénken. – Bocsáss meg, hogy nem jöttem be eddig!

Becky fogta a kezemet. Észrevette, hogy remegek, mégsem firtatta, csak jobban megszorította az ujjaimat.

– Sziasztok – köszönt Jake halkan. Mélyebb lett a hangja, és egy kevés erő se volt benne.

Rám tört egy furcsa érzés, olyan volt, mint az indulat. Nem érdekelt, hogy bent van a kislány, letérdeltem Jacob elé, a két tenyerembe fogtam az arcát. A mozdulatot úgy tettem meg, hogy nem mérlegeltem. Attól féltem, ha nem mutatom ki azonnal, hogy mit érzek iránta, akkor örökre elveszítem.

Jacob végre a szemembe nézett, egyszerre láttam benne meglepettséget és meghatódást.

– Itt vagyok veled – mondtam halvány mosollyal. – Nagyon hiányzol, és alig várom, hogy hazagyere.

– Azt már én is várom, mert... – folytatni szerette volna, ám csak sóhajtott.

– Annyira szeretlek! – futott ki a számon. – És ez így lesz mindig. Téged választottalak, és bármi történjék te leszel a párom.

Jake nyelt egy nagyot, megérintve a csuklómat lassan eltolta a kezem. Egy darabig saját, ökölbe szorult kezét nézte, amit az ölében tartott. Vettem egy mély levegőt, de nem mozdultam. Várakozó tekintettel figyeltem az én Jacobomat. Rám pillantott, és azt mondta halkan:

– Időre van szükségem.

– Semmi gond – bólintottam, és felálltam. – Megértelek.

Jacob pislogott, egyre sűrűbben, nagyokat szuszogva. Látva a könnyeket gyönyörű kék szemén mintha egy nagy kő gördült volna a mellkasom közepére.

– Szeretnél hallani valami jót? – kérdeztem, próbáltam jobb kedvre deríteni.

– Ja.

– Megszületett Grace. Apa vagyok.

– Gratulálok! – mondta, aztán elfordult.

– Kösz – nyeltem egyet. Ismét mozdultam volna, de már kevesebb volt bennem az akarat a félelemtől, hogy Jake talán távol szeretne tartani magától. Azonban feszítette a testemet a vágy, hogy átöleljem és megcsókoljam őt.

– Srácok! – szólalt meg Becky. – Ti együtt jártok?

Erre Jacob és én döbbenten meredtünk Beckyre. Alig hittem el, hogy egyszerűen rákérdez. Csak kíváncsi volt.

– Ja. Együtt járunk – helyeseltem.

– Undi! – fintorodott el a lány, még a nyelvét is kinyújtotta. – Csókolózni szoktatok, meg ilyenek?

Fogalmam sem volt arról, hogy mit takar számára a „meg ilyenek”, de ismét csak annyit mondtam:

– Ja.

– Á, a szerelem csúnya!

Erre semmit se tudtam válaszolni, csak felrántottam a szemöldökömet. De Jacob hümmögött, ezért ránéztem, és egy halvány mosoly villant a szája sarkán. Emiatt én is elmosolyodtam.

– Egyszer majd te is leszel szerelmes Becky – szólalt meg Jake.

– Én soha! A csók undi! De Jakey – csillant fel Becky tekintete, mert eszébe jutott valami. Ruhája nagy, fodros zsebéből elővett egy papírt, széthajtotta. – Ez te vagy és én. Tegnap rajzoltam.

Jacob elvette a papírt, csendesen nézte egy darabig. A színes rajzon két alak ült egy padon.

– Nagyon szép – pillantott a húgára Jake.

– Itt hagyom.

– Köszönöm.

Jacob nem illett erre a helyre, sokkal inkább magamat tudtam volna elképzelni ebben a kórteremben. Feküdtem ezen az osztályon elégszer, bár nekem nem fizette senki a privát szobát, egyébként is borsos volt a kórházi számlám. Itt TV is volt, kényelmes kanapé, külön fürdőszoba, és egy illatozó, lilán virágzó zöld növény a sarokban, díszes cserépben. Bármilyen otthonosnak tűnt, akkor is ott állt a fakeretű ágy mellett egy állvány az infúziónak, és ez belerondított az összképbe.

Kopogást hallottunk, majd bejött Nancy. Jacobra néztem, aki továbbra is fogta a papírt, és csupán egy bólintással köszönt el tőlem. Lehajtottam a fejemet, és elhagytam a kórtermet Beckyvel.

Távoztunk a kórházból apával. A fülledt hőségben megálltam egy kicsit a bejáratnál, hogy vegyek egy mély levegőt. Nehéznek éreztem a végtagjaimat, miközben a távolabb álló pálmák zöld lombjai elhomályosultak. Olyan fáradt lettem az elmúlt rövid időben, mintha lefutottam volna a maratont. Apa megveregette a vállam, majd elindultunk az autó felé, de a tenyerét rajtam tartotta. A fekete, hosszú jármű ránk várt a fáktól árnyékos parkolóban, azonban nem akartam beszállni. Itt akartam maradni Jacobbal, és elöntött a harag, amikor beültem, majd bekapcsoltam a biztonsági övet. Apa kikanyarodott a forgalomba, de én le se vettem a szemem a magas, fehér épületről, aminek nagy ablakairól visszatükröződött a vakító napfény. Ha az egyik oldalon lévő piros betűk nem jelezték volna, hogy kórház, az ember simán azt hiszi szálloda. Főleg este, amikor ki volt világítva. Végülis én úgy jártam ki-be, mintha valóban szálloda lett volna.

Megcsörrent a mobilom. Kihúztam a zsebemből a szürke készüléket, a kijelzőjén vékony repedés látszott, egyszer elejtettem. Eszembe jutott, hogy pont olyan szerencsétlen, mint a gazdája.

– Haló? – szóltam bele.

– Amelia vagyok. Van kedved átjönni?

– Valami baj van?

– Nincs, csak unatkozom.

– Mit csinálsz? – kérdeztem meglepetten. – Grace?

– Csak csörgőkkel játszunk, és sokat alszik. Szóval jössz?

– Mehetek.

– Szuper! Várlak.

Leraktam a telefont, és hátradőltem az ülésben.

– Hová vigyelek? – sandított rám apa.

– Grace-hez.

Apa még akkor sem említette meg a gipszet. Sok fájdalmat okoztam neki, bár nem szándékosan. Mindig történt velem valami szörnyű, ami őt is kicsinálta.

Nem emlékeztem azokra a dolgokra, amik az elmúlt évben történtek, de nyomot hagytak bennem, az érzések nem tűntek el. Pont úgy, mint a hegek a műtétek után, a combomon és a mellkasomon. Lehet, hogy apában is jó sok ilyen heg volt. Végül lekanyarodott, megállt az egyik szálloda parkolójában, és felém fordult:

– Hol van a gipsz?

Nem válaszoltam, csak lestem kifelé az ablakon.

– Damien, hol a gipsz?

Még akkor is a kezemben tartottam a mobilomat, és egyre jobban szorítottam, egy pillanatra beugrott, hogy bár össze bírnám törni, úgy már nem csak a kijelzője lett volna repedt. Lövésem sem volt arról, miért bolondultam meg este, de ha tudtam volna se árulom el senkinek, mert szégyelltem.

– Kérdeztem valamit – erősködött apa.

– Oké! – bámultam rá dühösen. – Levettem, jó?

– Miért tetted?

– Csak úgy! – vontam meg a vállamat.

– Damien... – Apa ezúttal nyugodt hangon szólt hozzám, megérintette a karomat, ekkor morogva elhúzódtam. – Nekem bármit elmondhatsz. Ahogy Lincolnban, amikor elmesélted, hogy tetszik Jake.

Elfintorodtam, pont úgy, mint Becky a kórteremben.

– Tudnom kell, mi van benned – mondta halkan, kissé aggódva.

– Faszom kivan a gipsszel! Elegem van belőle. Elég ennyi?

– Elég – sóhajtott.

– Indulunk?

Kikanyarodtunk a parkolóból. A szemem kezdett megtelni könnyekkel, mint a kórház bejáratánál állva. Az előttünk haladó autók olyan homályosak lettek, mint a pálmák. Nem akartam, hogy bárki is az érzéseimről faggasson, nem akartam, hogy bárki is sírni lásson. Vissza szerettem volna kapni mindent úgy, ahogy a baleset előtt volt.

– Utálom, hogy elzárkózol – jegyezte meg apa.

– Azt mondtad, legyek férfi.

– Az nem azt jelenti, hogy elnyomod és eltitkolod az érzéseidet. Hanem tudod, mi a kötelességed, és eleget is teszel ennek.

Nem volt kedvem beszélni, sem ahhoz, hogy kioktassanak vagy irányítsanak. Igenis teljesítettem a feladatomat. Éppen oda tartottam.

– Oké – adtam be a derekam. A szavak ugyan nehezen jöttek ki a számon, mert közben arra figyeltem, hogy a könnyeim ne törjenek elő. – Este szarul voltam, levertem a gipszet.

– Leverted? – döbbent meg apa.

– Igen. A falhoz ütöttem – vettem egy nagy levegőt. – Viszont most jobban érzem magamat.

– Jobban? Ennek örülök – lélegzett fel, szó szerint. – Jake miatt?

– Jólesett beszélni vele. Nem hittem volna.

– Na, látod! Nyilván fáj ez az egész, azonban mindkettőtöknek jót tesz, ha nem fordultok el egymástól.

Ekkor belém hasított a felismerés, akár a villámcsapás, és már a könnyeimet is könnyebb volt visszatartani.

– Igazság szerint – mosolyodtam el kinézve az ablakon – nekem ő ugyanaz a Jacob.

Átgondoltam azt, amit Nancy mondott. Az óceán el is vehette volna tőlem Jakey-t, de nem tette meg. Ugyanaz a fiú ült a székben, akibe beleszerettem, ugyanaz a tekintet nézett rám és ugyanarra az ölelésre vágytam.

A PADLÓN

Jacob

A gondolataimba mélyedve ültem a székben az ablak előtt. Anya szótlanul állt mellettem, aztán helyet foglalt az ágy szélén, miután hosszú percekig csendesen néztem a kék eget, merthogy mást nem láttam erről az emeletről. Egymásra kúsztak a fehér, fátyolos felhők, és lassan összeolvadtak. Nemsokára lehunytam a szemem, próbáltam kiüríteni a fejem, azonban csak Damien várakozó pillantása lebegett előttem. A szavaimra várt, arra, hogy viszonozzam az érzéseit, azonban egy gát keletkezett bennem azon a napon, amikor felébredtem. Egy nagy kőfal, ami nem akarta beengedni a jó dolgokat az életembe.

– Jakey – szólalt meg anya. – Kimenjek?

– Ne – suttogtam.

Nem csak Damien várt arra, hogy beszéljek, anya és a pszichiáterem is. Fogalmuk sem volt arról az embereknek, hogy a tekintetük tükrözte sajnálat mennyire kiborít. Azért lettem dühös ilyenkor, mert megérdemeltem a sajnálatot, hisz én voltam az, aki a legjobban sajnáltam saját magam.

Egy szürkébb felhő került elém, így az ablaküvegen megjelent az arcom körvonala. Elfordultam inkább, hogy ne kelljen látnom azt a szerencsétlent, aki visszanéz rám.

– Nem örültél Damiennek? – kérdezte anya.

A nyelvemen volt: örültem. De egy gondolat megállított, és nem formálódott hanggá a szó. Pedig őszintén arra vágytam, hogy valaki végre hallja, ami megőrjít engem belül. Azonban a csendet képtelen voltam elűzni, és azt a szemét gondolatot, hogy senkit se érdekelnek az érzéseim. Mert kit érdekel, mit érez egy nyomorék? Minden jel mások felől az ellenkezőjére utalt, mégsem bírtam beszélni. Olyan sok rossz, olyan sok nekem is idegen érzelem töltött meg az elmúlt időszakban, hogy még magam előtt is szégyelltem.

– Figyelj, az jutott eszembe, hogy esetleg törődhetnél a külsőddel, talán megborotválkozhatnál.

Úgy lestem anyámra, mintha előbb kínaira váltott volna. Kutatni kezdett az ölében tartott táskájában, kihajigált belőle pénztárcát, zsebkendőt, mire megtalálta a vadonatúj, becsomagolt borotvát.

– Van itt – böktem ki.

– Tudom, hogy hoztam, csak azt hittem nem jó, ez márkásabb.

Anyám kétségbeesett arca és előbbi remegő mozdulatai csak még inkább megerősítettek bennem egyet az addig ismeretlen érzések közül.

– Teher vagyok – futott ki a számon, majdnem suttogva. Meglepett, hogy ki is mondtam, ezért nyeltem egyet, hirtelen nagyon melegem lett. Rákönyököltem egyik oldalon a karfára, és leszegtem a fejem.

– Dehogy! Csak segíteni szeretnék, ahogy Damien is.

– Miért? Élhetnétek az életeteket, felesleges velem foglalkozni.

– Jacob! – emelte fel a hangját anya, bár nem haragosan, inkább aggódva. – Mi szeretünk!

– Hagyjatok... – súgtam, nehezen szedtem a levegőt. – Hagyjatok békén!

Kellemetlen sötétség nyomta a lelkem. Ma sem menne tisztábban megfogalmazni; kilátástalanság, düh és zavartság keveréke. Csak annyi biztos, ha felidézem sötét és fájó emlék ez az állapot. Kínzó, mint a méreg.

Anya lerakta a borotvát az ágyra, és ahogy kértem, egyedül hagyott.

A húgom rajza a borotva mellett volt. Minél tovább néztem, annál több könnyem gyűlt, de csak egy hangosat sóhajtottam, és nem sírtam. Szeretet. Igen, Becky szeretetből hozta a rajzot, de én utáltam, hogy ha rám pocsékolt valaki akár egy percet is az életéből. Egy félemberre. Valakire, akinek arról sincs fogalma kicsoda, mert minden, ami addig motivált, amit addig szerettem nem volt az enyém többé. Délutánonként röplabdáztam a barátaimmal, buliztunk, és a zenekaruk próbáira, koncertjeire jártam. Ha úgy tartotta kedvem felpattantam a bringámra, és végigtekertem a sétányon Melbourne Beach-en. Bármit megtehettem, és kiráztam a kisujjamból.

Beugrott a pillanat, amikor az edzőm hangját hallottam, miközben átúsztam a medence teljes hosszát, már isten tudja hányadszor.

– Gyerünk, gyerünk! – szűrődött át a vízen a hangja tompán. – Ne add fel!

A medence széléhez érve kijöttem, felhúztam magam és a szélére ültem. Levettem az úszószemüveget, és zihálva simítottam végig az arcomon.

– Lassú voltam – szuszogtam.

– Pihenj egy kicsit, aztán folytatjuk! Menni fog ez! – veregette meg a vállam.

Akkor azonban abban az utálatos székben ültem, és bár tudtam, hogy nélküle semmi esélyem a mozgásra, gyűlöltem. És pont emiatt, mert egy olyan ketrecbe zárt, ahonnét sosem szabadulhattam ki.

Valaki hirtelen benyitott az ajtón, én pedig összerezzentem. A mindig vigyorgó Tom volt az.

– Képzeld, ide helyeztek át az intenzívről – újságolta.

– Király – motyogtam az orrom alatt.

– Nagyon savanyú a hangulatod. De semmi gáz, megyünk terápiára.

– Imádom a terápiákat – mondtam gúnyolódva.

Tom nem foglalkozott a megjegyzésemmel, kitárta az ajtót:

– Hajlandó lesz kifáradni a folyosóra, uram, vagy toljam én?

Morogtam egyet halkan, és megragadtam a hajtókarikát, löktem rajta párat, nemsokára kint voltam. Így haladtam végig a folyosón, és kanyarodtam el. Hamar túl akartam lenni az egészen. Tom végig fütyörészett, mellettem sétálva. Megálltam az üveges, kétszárnyú ajtó előtt, ahol a gyógytorna volt, mire Tom megrázta a fejét.

– Nem, nem! Tovább! – biccentett balra. – Hidroterápia.

Nyeltem egy nagyot, és már kisebb lendülettel folytattam az utat. Lassú voltam, és az ápoló többször is rám sandított.

Oda is ugyanolyan ajtó vezetett, megtorpantam előtte. Az üvegen keresztül kéklett a bent lévő nagy medence vize. Erősen fogtam a karikát, de nem szívesen mozdítottam rajta. Tom kitárta az ajtót, és biccentett.

Nyeltem egy nagyot, és meredt tekintettel bámultam a medencét, amit így már, hogy az ajtó tárva volt, közelebbinek éreztem, és hirtelen rám nehezedett egy érzés; hogy milyen kicsi vagyok és az a víz mennyire... Hallottam a halk csobbanásokat, amit a betegek, ápolók keltettek a mozdulataikkal.

– Na, mi lesz? – biccentett megint.

Tom sok dolgot nem tudott rólam, ahogy azt sem, miért lett csupa libabőr a karom.

Vállat rántott a dolgom, és mögém lépve megragadta a székem fogantyúit. Az ölemben szorongatott kézzel hagytam, hogy betoljon a tágas, klórszagú, félig zöld csempével burkolt helyiségbe. Nem én voltam ott az egyetlen beteg, és nem csak bénultak használták a kocka formájú medencéket. Legtöbben idősek voltak, és valószínűleg reumatikus panaszokkal jöttek, vagy csonttörés után gyógyultak. Azon a napon, abban az időpontban én voltam az egyetlen béna.

– Szoktak segíteni átöltözni, vagy megy egyedül? – kérdezte Tom, olyan hanglejtéssel, mintha az időjárásról érdeklődne.

Erre felelni se bírtam, ugyanis ha az öltöző fehér ajtajára néztem kirázott a hideg. Máris bevillantak a képek arról, hogy idegenek segítenek alsóneműt cserélni... Hagyjuk!

– Jacob?

– Menni fog egyedül.

– Biztos? – kérdezett vissza Tom, de már a hangja bizonytalanná vált.

– Rajtam van a fürdőnadrág.

– Akkor kapd le a felsőd!

Magam elé szegezett pillantással húztam le a fekete pólómat.

– Az nem semmi! – bólintott elismerően Tom, majd elvette a felsőmet.

– Mi? Hogy sikerült levenni a pólót?

– Dehogy! – nevetett fel. – Jól ki vagy edzve!

– Ja – motyogtam, és kioldottam a térdnadrágom madzagjait. Jobbra dőltem, és egyik oldalt letoltam a fenekemről.

– Segítek! – ajánlotta Tom, és folytatta a vetkőztetésem. Amikor a bokámhoz ért, akkor felpillantott rám. – Hé! Ha rajtad van a nadrág, tudtad, hogy hová hozlak.

Erre se válaszoltam, csak vettem egy mély levegőt, olyan halkan, hogy még véletlenül se hallja. Azonban a mellkasom fel-le mozgott egyre gyorsabban, mialatt az ujjaimat tördeltem, és a porcok csak úgy ropogtak.

– Nemsokára itt lesz az illetékes személy, aki bevisz a medencébe – mondta, és levette a zoknimat. – Csak azért mondom így, mert Harper tartozik nekem egy szendvics árával.

Tom elkezdte összehajtani a ruháimat, és a közeli padra tette, ami felett a fogason köntösök és tiszta törölközők lógtak. A medencében egy idős férfit tornáztató, szőke fiatal nőre kacsintott. Harper arcán látszott, hogy nem érti a dolgot, de engem észrevéve azonnal elmosolyodott. Ismertük már egymást.

– Veled mi van? – nézett rám összeráncolt homlokkal Tom. – Olyan vagy, mint aki karót nyelt.

Egyre kevésbé tudtam értékelni a fickó humorát. Most se feleltem, mert már belém fagyott minden szó. Egyenes háttal ültem, azonban a karomon felálltak a fekete szőrszálak, miközben Tom tolni kezdett a medence felé.

– Hali! – intett Harpernek, nyilván bejött neki.

– Szia, Jacob! – Harper csak nekem köszönt. Neki nyilván nem jött be a pasas. Segített kimenni az idős férfinak a medencéből, ráterített egy törölközőt, majd egy ápolónő gondjaira bízta.

Harper nagyon jó terapeuta volt, de engem ismét kirázott a hideg, miközben fekete fürdőruhában közeledett.

Megragadtam a székem karfáját, mert a szívem már a torkomban lüktetett, a homlokom izzadt, és a levegő klórszaga, amit nem mellesleg jól ismertem máshonnan, idegesített.

– Te jössz Jake – szólt a nő. Kedves volt a hangja, engem mégsem tudott megnyugtatni. – Készen állsz?

Csak megráztam a fejem. Harper sóhajtott, majd leguggolt elém, hogy minél közelebbről nézhessen a szemembe. Szuszogva bámultam rá, szorosan fogva a karfát.

– Jacob, muszáj bejönnöd velem a vízbe – közölte Harper.

Eltávolodtak az ajkaim egymástól, de csak suttogva ment beszélni:

– Ne...

Harper komoly arccal állt fel, csípőre tett kézzel gondolkodott. Összenéztek Tommal. A fickó odahajolt hozzám, óvatosan tapintotta meg a karom, mert látta, hogy meredten bámulom a fodrozódó vizet. Ráemeltem a tekintetem.

– Segítek bemenni. Harper is erős, de én még erősebb vagyok. Megtartalak – bizonygatta.

– Nem.

– Nagy szükséged van a terápiára. A víz más közeg, nem süllyedsz el, lebeg rajta az ember, főleg, ha tartja valaki.

– Jól ismerem a vizet – mondtam remegő ajkakkal.

– Akkor gyere!

Tom a combom alá és a hátamhoz akart nyúlni, hogy kivegyen a székemből, de ekkor hangosan megszólaltam:

– Ne, kérlek!

– Csak úgy fogod leküzdeni a félelmed, ha szembenézel vele – közölte, és ismét ki akart venni.

– Könyörgöm ne! – kiáltottam fel, és ellöktem Tom kezét.

Hátradőltem, és a vízre meredve ziháltam, a torkomat egyre jobban elszorította dübörgő szívverésem.

– Majd legközelebb – vont vállat Harper. – Vár rám egy másik beteg.

Tom is vállat vont, és elindult a holmim felé. Már bátrabban mertem követni. Adott egy köntöst a fogasról.

– Majd a kórteremben felöltözöl.

Belebújtam a fehér, puha köntösbe, Tom az ölembe rakta a ruháimat.

Kissé fellélegeztem, amikor visszafelé haladtunk a folyosón.

A szívverésem akkor se lassult le teljesen, amikor már a szobámban voltam.

– Segítek öltözni – mondta Tom.

Megint csak megráztam a fejem, mert szavak nem jöttek ki a számon.

– Menni fog egyedül?

Fogalmam se volt róla, jelenleg örültem, hogy az ősellenségem kellő távolságban van. A víz.

Tom az ágyamra tekintve észrevette a borotvát.

– Akkor borotválkozz meg! Legalább ne hagyd el magad!

Felpillantottam rá, és akkor tűnt fel először, hogy nem mosolyog. Valószínűleg összezavartam őt, vagy nem hitte, hogy ennyire pocsék a hangulatom. Igazán megkérdezhettem volna a nevét, már libabőrös se voltam, és a lélegzetvételeim kezdtek lelassulni.

– Neked nincs más dolgod?

– Kösz a bunkó kérdést.

– Bocs – hajtottam le a fejem. – Sose féltem a víztől.

– Nem csoda, hogy így parázol. Én is tudom, hogy mi történt veled. Mondd csak! – Tom leült az ágyam szélére, és úgy kérdezte baráti hanglejtéssel: – Mit csináltál a baleset előtt?

– Úsztam. Rengeteg versenyen voltam, van egy rakás érmem. Hosszútáv, pillangó...

– Már értem, hogy miért vagy ilyen jó formában.

– Jó formában? – bámultam rá hitetlenkedő tekintettel.

– Attól még nézhetsz ki jól, hogy székben vagy. Sportolhatsz, persze, amit lehet. Sőt, muszáj sportolnod!

– És mégis mit sportoljak?

– Senki se mondta, hogy így is mozoghatsz? Nyilván furcsán hangzik, de el se tudod hinni milyen komoly sportolók vannak kerekesszékben. Vívók, teniszezők, kosarasok...

Értetlenül néztem rá, erre felnevetett. Szégyenkezve összehúztam magam, és megmarkoltam az ölemben tartott ruháimat.

– Dokid biztos mondta – találgatott Tom.

– Ennyire részletesen nem. Csak annyit, hogy kell a terápia, a torna, és mozgassam meg a felsőtestem. Tornázzak egyedül is.

– Nem ért véget az életed, mert baleseted volt. Találj egy új célt! Keress rá a neten ezekre a sportolókra! Itt van a mobilod, gondolom.

– Itt van. Oké, ha lesz kedvem, akkor rákeresek.

Tom felállt, és megveregette a vállam, aztán elindult kifelé.

– Ha kellek öltözködni szólj, itt leszek nem messze – jelezte, majd köszönésképp bólintott, mosolygott is hozzá.

– Rendben, kösz – feleltem, majd arra eszméltem, hogy én is elmosolyodok, hogy viszonozzam a gesztust.

Naiv feltételezés volt tőlem, hogy Tom nem tudja milyen kezelésem lesz, csak mert új az osztályon. A ruhájára volt tűzve a névtábla, de sose mertem elolvasni, miután beismertem, hogy elfelejtettem a nevét. Pedig, ha ő aznap nem nyitja fel a szemem, fogalmam sincs, mikor törik meg a depresszió szülte burok, amiből nem bírtam kijönni.

Egy kis fény villant a sötétben.

Délután rávettem magam, hogy beguruljak a fürdőbe, és használjam a borotvát. Feloltottam a lámpát, erős fény lett. Megnyitottam a vizet, azonban sokáig csak néztem, ahogy elnyeli a szürke lefolyó. Langyosra állítottam, és végre addig eljutottam, hogy megmossam az arcom. Eddig általában minden reggel eljutottam, de sosem pillantottam a tükörbe. Lekaptam a fehér törölközőt a fogasról, megtöröltem vele az arcom, majd remegő kézzel emeltem el, és gyors lélegzetvétellel sandítottam a megdöntött tükörbe. Egy röpke pillanatra láttam magam. Aztán a zuhanyzóra, a toalettre tekintettem, a kapaszkodókra, amik azt szolgálták, hogy el tudjam végezni a dolgaimat egyedül, például sérülés nélkül fürödhessek. Lehajtottam a fejem, és bevillantak az emlékek, amikor ápoló segített levetkőznöm, mosakodnom és megmutatta, hogy érdemes használnom a kapaszkodókat. Eszembe jutott az időszak, amikor minden érzéketlen részem idegen volt, ezáltal idegen volt az egész testem, és nem is sejtettem, mit kezdjek vele, hogyan használjam. Hogyan éljek.

Itt mindent rám szabtak. Megváltozott képességeimhez. Sokáig néznem kellett, hogy kényelmesnek érezzem. Teljesen mégsem lett kényelmes, aznap még kicsit idegen maradt. Vettem egy nagy levegőt, morogva fújtam ki, majd eltökéltem, ismét felemelem a tekintetem, és nem fog érdekelni, hogy döntve van a tükör, hanem elfogadom, hogy a tükörképem pont illik ehhez a tükörhöz, ehhez a helyiséghez. Mert ez vagyok én.

A langyos víz még akkor is csobogott. Bevizeztem az arcom, és megkerestem a borotvahabot az egyik alsó szekrényben. Ismerős volt a mentolos és szúrós férfiillat, hisz ezt használtam régóta. Amikor nyomtam belőle a tenyeremre először megszagoltam. A tükörbe nézve arra gondoltam: Én vagyok Jacob Sullivan. Még most is én vagyok. Végig erre koncentráltam, miközben simára borotváltam az arcom.

A nevemet ismételgetve egy magas, fekete hajú, erős fiú jelent meg a képzeletemben. Még nem férfi, csak egy fiú. Egy normális, átlagos srác. Próbáltam meggyőzni magam, de a kép még nem változott meg a fejemben Jacobról. Még nem láttam a kerekesszékes fiút.

De legalább az arcom sima lett, és illatos. Megfésültem a hajamat is. Az az ötletem támadt, ha eddig képes voltam eljutni, talán zuhanyozhatnék. Még egyszer se zuhanyoztam egyedül, és kissé meg is ijedtem. A nadrágomat csak az ágyon fekve tudtam levenni, vagy felvenni. Azonnal rájöttem, hogy ez bonyolult, viszont bosszantani kezdett, hogy folyton egy idegen vetkőztet, öltöztet.

Elhagytam a fürdőszobát, átültem az ágyra. Megragadtam a pólóm alját, és aggodalmas szuszogással szorongattam izzadt tenyeremben. Félelmem ellenére levettem a pólót, aztán elterültem a fehér lepedőn. Leráncigáltam a nadrágomat, majd az alsóneműt is, és közben imádkoztam gondolatban, nehogy bejöjjön valaki, legfőképp anyám ne. Amikor a ruhák a térdemnél voltak felültem, és lehúztam azokat a lábamról is. A lábam nyilván könnyen hajlott attól, mert nem éreztem. Teljesen meztelen voltam, és mivel rám sütött a fény az ablak felől csak jobban izzadtam. Belebújtam az ágy szélén lévő köntösbe, és visszaültem a székembe. Kerestem a szekrényben egy nagyobb törölközőt.

Még mindig féltem kicsit, de azzal nyugtattam magam, hogy pont ezért vagyok itt, hogy egyszer ezeket megtanuljam egyedül csinálni.

Stabil zuhanyülőke várt rám, és gumiborítással ellátott kapaszkodó. Lekaptam a köntöst, és csak úgy a földre dobtam. Bámultam az ülőkét, és a szívem az igazság pillanatában igencsak gyorsan vert. Egy darabig egyébre nem is nagyon ment figyelni, azonban le kellett küzdenem ezt, ha végre csinálni akarok valamit önállóan. Jól teleszívtam a tüdőmet, és megragadtam a kapaszkodót. Vettem egy nagy lendületet, de az ülőke nem volt a legjobb helyen.

Őszintén hittem abban, hogy sikerül. Arra eszméltem, hogy a földön vagyok, de különben más nem tűnt fel, pedig egy ilyen padlóra ülés és lecsúszás az ülőkéről elég kellemetlen lehet. Meg az is, ami még történt.

Az egész olyan hirtelen ment végbe, hogy zavartan hunyorogtam csupán, mire felfogtam. Lestem a lábam, ami abban a pillanatban, hogy lecsúsztam biztosan alám fordult. Még egyszer se láttam azelőtt ilyen fura formájúnak a térdem. Más a helyembe kiabált volna, mert minden bizonnyal rettentő fájdalom egy ilyen ficam. A helyes az lett volna, ha segítséget kérek hangosan, hátha valaki a közelben van. Ehelyett megfogtam a lábszáram, és kiegyenesítettem a lábam, erre a csontok visszaugrottak a helyükre. Azonnal duzzanat keletkezett a térdemen. Eldöntöttem, jobb lesz, ha erről már szólok, és terveztem elmesélni a részleteket, mert sejtettem, hogy úgyis megkérdik.

Ám volt egy jelentős problémám. Meztelen voltam, a székem távol és a köntös is, amit csak úgy a padlóra dobtam.

– Kurva életbe! – mondtam, és kezdtem pánikba esni.

Elegem volt abból, hogy kiszolgáltatott vagyok, meztelenül látnak és folyton segítségre szorulok. Morogtam egyet hangosan, és pörgettem az agyamban a gondolatokat. Túl sok lehetőségem nem adatott. Először a köntöst akartam megszerezni, mert a székből nehezen értem volna el. Úgy kellett tennem, mint a legtöbb hollywoodi filmben, amikor muszáj megsajnáltatni a kerekesszékest. A csempék közötti keskeny résekbe beleakadt az ujjam hegye, megpróbáltam előrébb csúszni, és amikor megtettem kb. két centit, akkor királynak éreztem magam.

– Megoldom – bizonygattam. – Menni fog.

A hasamra fordultam, mert azt hittem így könnyebb lesz. Sosem fordultam még a hasamra, és kicsit olyan értezem támadt, mintha egy bogár volnék és a hátamon fekve kapálóznék. A számon volt: segítség! De nem szóltam, húzni kezdtem a testemet, a köntös egy karnyújtásnyira volt. Beugrott a gondolat, hogy milyen félelmetes látványt nyújtanék villódzó lámpák között, mialatt nyögve húzom a testem, mint egy kibaszott démon. Nem kellett volna annyi horrorfilmet néznem.

Kinyújtottam a karomat, megragadtam a köntöst. Leesett egy hatalmas kő a szívemről.

– Ez az! Megcsináltam!

A ruhaneműt nem akartam elengedni, de vissza kellett fordulnom a hátamra. A holmit közelebb húztam, aztán a felsőtestemet oldalra fordítottam, a lábamat pedig a kezemmel mozdítottam meg, de ekkor sajnos megláttam, hogy a térdem már kétszer olyan duzzadt, mint volt. Nagy lendületet véve ültem fel, és perceken át ziháltam fáradtan.

Nemsokára felvettem a köntöst, megkötöttem, hogy eltakarjon. A szék kinyújtott lábamnál volt, a lábfejemnél. Oké, nem voltam valami profi, ami az önállóságot illeti.

– Anya! Itt vagy?!

Mivel nem jött válasz, megint kiáltottam:

– Valaki?! Hahó!

Amint meghallottam a lépéseket az ajtó túloldaláról fellélegeztem.

– Jakey! – sietett be anya ijedten.

– Zuhanyozni akartam, de elestem. Közelebb hozod a székem?

Egyszer se kértem segítséget, eddig mindig csak úgy kaptam, természetesnek vettem, hogy valaki folyton velem van.

Anya döbbenten, de ugyanakkor mosolyogva nézett engem, mert egyedül akartam zuhanyozni, és ez fejlődésnek számított, persze az is, hogy megborotválkoztam. Máris odatolta a székem. Megragadtam a két karfát, felhúztam magam, egy darabig remegő karokkal tartottam a testem. Anya hátulról átölelt, biztosan nehéz is voltam neki, ezért nem akartam, hogy kizárólag ő fogjon. De kellett a segítsége, nélküle nem tudtam volna úgy fordulni, hogy a fenekemet a székbe tegyem. Így már meg mertem fogni a háttámlát, és anya is fordított rajtam, hogy sikerüljön leülnöm. A lábamat ráhelyeztem a lábtartóra. Elterültem, kimerülten ziháltam, és végigsimítottam az arcomon.

– Ez nagyon gáz volt – mondtam.

– Semmi gond, mindent meg fogsz tanulni. Ne aggódj!

Nem vettem észre, hogy elsiklott a térdemről a köntös, csak akkor, amint anya megszólalt:

– Megütötted a lábad?

– Kificamodott.

– Istenem, Jake!

– Nyugi! Nem fáj.

Anya erre semmi se tudott felelni, pár pillanatig tanácstalanul hallgatott. Szerintem tisztában volt azzal, hogy mi a helyes, de a viselkedésem és a történtek összezavarták.

– Öltözni menni fog? Addig szólok a dokinak.

– Remélem nem esek le az ágyról.

– Jacob! – szólt rám már kétségbeesett hangon.

– Nem fogok, csak úgy mondtam.

Még akkor is nehezen kaptam levegőt, mert az előbb nagyon kifáradtam. Emiatt egy darabig csendben maradtunk, és visszajátszottam a fejemben az elmúlt percek történéseit. Pislogás nélkül néztem magam elé, és megremegett az ajkam.

Anya letérdelt mellém, és megsimogatta a karfán fekvő, reszkető kézfejemet. Az érintés hatására jöttem rá, hogy mekkora súly nehezedik a mellkasomra a csalódástól, azonnal könnybe lábadt a szemem a kedvességtől.

– Jakey... – suttogta.

– Ezt elcsesztem – sóhajtottam fel.

– Ugyan!

– Egy nyomorék vagyok, aki semmire se képes.

– Ez nem igaz kicsim! Sok dolgot elérhetsz az életben.

Anyára meredtem, majdnem haragosan, és rideg hangon azt mondtam:

– Zuhanyozni se megy egyedül. Mire volnék képes?

– Ne add fel Jakey! – válaszolta, és megtapintotta az arcom.

– Bárcsak boldog lehetnék! Bárcsak az lehetnék, aki voltam.

– Ugyanaz a fiú vagy!

Hiába bizonygatta, kicsit sem volt igaza. Elhúzódtam az érintése elől, és összeráncolt homlokkal, összeszorított ajkakkal próbáltam elfojtani a könnyeimet. Eleget látott már sírni. Mindenki eleget látott sírni.

– Amikor felkeltem... – kezdtem bizonytalanul, az ölemben tartott kézfejemet figyeltem. – Amikor felkeltem az altatásból és felfogtam, mi történt velem, valami eltört bennem.

Anyára pillantottam, és belenéztem aggodalomtól és fáradtságtól fakó szemébe. Pislogtam, erre legördült egy könnycsepp az államig. Reszketett a kézfejem, és tette volna tovább is, ha anya gyengéd érintése nem siklik a csuklómra.

– Egy másik ember lettem abban a percben – mondtam. – Valaki, akit még én sem ismerek.

– Idővel meg fogod ismerni őt. Rá fogsz találni önmagadra. Nem érsz kevesebbet csak azért, mert székbe kerültél. Lehet diplomád, céged és rengeteg barátod. Nem kell a szerelmet sem nélkülöznöd. Engedd, hogy a jó dolgok boldoggá tegyenek.

– Szerelem?

– Valakinek nagyon hiányoztál az elmúlt időszakban, csak félt bejönni hozzád. Rettentően fáj neki, hogy így lát téged.

Megtöröltem a szemem, és gondolkodóba estem, mialatt az ujjaimat tördeltem a combomon tartva.

– Szerinted, megérdemlek egy olyan szép fiút, mint Damien?

– Itt nem ez a kérdés, sokkal inkább az, érzel-e még iránta valamit?

– Hogyne éreznék.

– Akkor hagyd, hogy kimutassa a szerelmét feléd.

– De mit tudnék én adni neki?

Anya elmosolyodott, és a tenyerét a mellkasomra helyezte finoman.

– A szívedet. Ha őszintén szeret, márpedig nekem úgy tűnik, nem is lesz szüksége többre, és soha nem is lett volna. Ő is lehet a boldogság felé vezető utad.

Anya felállt, és megsimította a vállamat:

– Azonnal szólnom kell a dokinak, már túl sokáig beszélgettünk.

Bólintottam, majd anya kiment a fürdőszobából.

TÜSSZENTÉS

Becsengettem, majd pár perc múlva Joyce-al találtam szemben magam. Amikor először láttam, akkor azt hittem, Amelia nővére, de aztán gyorsan kapcsoltam, hogy ez milyen idióta gondolat. Joyce még Nancynél is fiatalosabb volt. Úgy tűnt tornázik, esetleg kocog is néha.

– Az emeleten vannak – biccentett a lépcső felé.

Finom illat volt a házban, talán ebéd készült. Korgott a gyomrom, de nem bírtam volna lenyelni egy falat ételt sem.

Felmentem a lépcsőn, benyitottam a szobába. Megpillantottam Ameliát, Grace-t fogta a fotelban ülve, és gyorsan bezártam az ajtót, inkább kint maradtam a folyosón.

– Gyere már be! – kiáltotta bentről Amelia, épp etette a babát.

– Nem szeretnék zavarni.

– Ne butáskodj! Nem zavarsz!

Tudtam, hogy a szoptatás természetes, mégis váratlanul ért a dolog. Végülis bementem, bár ijedt képet vágtam, közben hevesen dobogott a szívem.

– Nem jössz közelebb? – kérdezte Amelia.

Lassan elindultam, megálltam mellettük. Grace édesen eszegetett, pici füle is mozgott.

– Aranyos, igaz? – tekintett rám az anyja.

– Nagyon. – Leguggoltam, úgy figyeltem a lányomat. – Nincs aranyosabb nála.

Elmosolyodtam, bár nem szándékosan. Ez a kis tünemény mindent képes volt széppé tenni. Egyszerűen azzal, hogy létezett. Meg akartam simogatni, de nem mertem. Találkoztam már, még gyerekkoromban, hármas típusú beteggel, egy OI-ban szenvedő embereknek rendezett jótékonysági ünnepségen. Apám sok ilyen helyre elvitt, néha rengeteget utaztunk emiatt, és nem csak hármas, négyes típussal is összesodort a sors. Sőt, gyakran hozzám hasonló gyerekekkel játszottam és beszélgettem. Mégis Grace a lányom volt, s bár tudtam, hogy érjek hozzá, megijedtem, mi van, ha bántani fogom.

– Zavarba jöttél az előbb Damien?

– Nos, még sosem láttam ilyet.

Egymásra néztünk Ameliával. Kedves volt a tekintete, ártatlan, és már észrevettem a szemében egy kis gondoskodó villanást is. Elképesztő, mit képes tenni egy lánnyal, inkább nővel az anyaság. Mert ő már az volt. Egy igazi nő és anya. Mintha nem is az a lány lett volna, akiről kiderült, hogy tőlem vár gyereket. Olyan volt, mint egy gyümölcs, ami sokáig zöld, aztán szép pirosra érik.

– Kérdezni szerettem volna valamit – fordult vissza Grace-hez.

– Ki vele!

– Voltál Jake-nél?

– Igen – álltam fel, leültem a fotel karfájára. – Ma voltam bent.

– Hogy van? – kérdezte félénken.

– Egyelőre zárkózott – hajtottam le a fejemet.

– Az nem csoda.

Hagytam, hogy eluralkodjon köztünk a csend. Egy darabig nem akartam beszélni, mert csak Jacobra tudtam gondolni, s elszomorodtam, amiért nem vagyok vele, közben tisztában voltam azzal, hogy itt is pont annyira szükség van rám.

– Már levették a gipszed? – váltott témát Amelia, észrevéve, hogy ez az egész mennyire elkeserít engem.

Figyelve őt rádöbbentem, hogy ez pont így történik vele is, hiszen kiskoruk óta barátok voltak, most azonban a babától még csak ideje sem lett volna meglátogatni Jacobot. Grace egyébként sem volt egy átlagos csecsemő, nem merte másra hagyni.

– Én vettem le a gipszet. Elegem van már belőle.

– Azt elhiszem.

Nekem is volt egy kérdésem. Akkoriban nehezen jöttek a számra a szavak, ám ez az egy valami nagyon idegesített.

– Amelia – suttogtam, s erőt vettem magamon, hogy rápillantsak.

– Mi az? – nézett mélyen a szemembe.

– Haragszol rám? Ha jól sejtem nem ezt tervezted tizennyolc éves korodra.

– Nyilván nem, de így alakult, és csöppet sem bánom, mert szeretek anya lenni. És ezt végülis neked köszönhetem.

Ez kedves volt tőle, s talán tényleg igaz, mégis néha úgy éreztem tönkretettem az életét.

– Ja, nekem – motyogtam.

– Bár, amikor pozitív lett a teszt utáltalak, amiért felcsináltál.

– Tulajdonképpen én meg sem mozdultam. Hisz, a műtétem miatt be volt kötve a lábam.

– Ilyen részletesen emlékszel? – lepődött meg.

– Csak halványan.

Amelia felkelt a fotelből, oldalvást állt, amíg a mellére húzta a melltartót és a vállpántos felsőt. Valóban halvány emlékeim között szerepelt, hogy elég nagy méretekkel lett megáldva, most pedig, a szoptatás miatt kétszer akkora volt a melle. Ezért nem néztem oda, bár ökölbe szorítottam az ujjaimat és haraptam a számat belül. Már csak az lett volna cikibb ennél, ha fel is izgulok.

– Damien – tekintett rám újra.

– Tessék? – pislogtam zavartan.

– Megfogod Grace-t?

Eléggé ledöbbentem, de apaként kötelességem volt néha felfogni a babámat. Nyeltem egyet, beszívtam egy nagy adag levegőt, mintha a ringbe kéne lépnem. Egy pillanat múlva már arra eszméltem, hogy Amelia nyújtja felém a rózsaszín és puha pokrócba bugyolált kis tökmagot, aki még mindig kékes sclerával, de őszinte örömmel a szemében figyelt engem.

Grace a karomon feküdt, olyan könnyű volt, akár egy tollpihe a szélnek. Úgy gondoltam, melege van, hiszen tűzött a nap odakint, ebben a szobában pedig nem lehetett miatta klíma, nehogy megfázzon vagy huzatot kapjon, egyszerűen ártalmas lett volna neki. Kitakartam a hasát, aztán megsimogattam, mire elmosolyodott. Fél karommal is biztonsággal fogtam, pedig éreztem, hogy gyűlnek a könnyeim. Csupasz, vékony combja kilátszott a ruhájából.

– Szia, én vagyok az apukád – szipogtam, aztán köhintettem.

Amelia oldalra biccentett fejjel, örömteli, de ugyanakkor elérzékenyült arccal figyelt minket.

Már nem is féltem annyira attól, hogy összetöröm Grace-t. Hiszen én tudtam a legjobban, hogyan vigyázzak rá. Hirtelen tele lettem bátorsággal és magabiztossággal.

– Én neveztelek el, a nagymamádról, aki sajnos már nem lehet velünk – folytattam, Grace pedig úgy kémlelt, mintha értene is. – De tuti kinyírt volna, amikor kiderült, hogy gyereket csináltam tizenhét évesen.

– Jaj, Damien! – forgatta a szemét Amelia.

Leonard felesége, Grace kiskoromban meghalt. Mindig az eredeti anyámat kerestem, de ettől függetlenül ő volt a kislányom nagymamája.

– Tényleg megfojtott volna – néztem komolyan Ameliára.

– Oké. Készíthetek rólatok egy képet? – zárta le gyorsan a témát.

– Simán – örültem meg. – De az én telómmal.

Amelia belenyúlt a zsebembe, kivette a mobilomat, lépett egyet hátra. Azonnal megmutatta az elkészült fotót. Elég bambán vigyorogtam rajta, viszont attól még tetszett.

– Közelebbről is lefényképezed őt? – kérdeztem.

– Persze.

Kaptam még egy képet, amin Grace gyönyörű volt, hiába látszott, hogy beteg. Picike hegyes álla és nagy szemei számomra a legszebbek voltak a világon.

– Beállítod nekem háttérképnek? – kértem.

– Ó! – fújtatott Amelia. – Mást ne csináljak? Van még valami óhajod?

– Hát – úgy tettem, mintha eltűnődnék a dolgon –, kielégületlen vagyok, de bocs, van valakim.

– Ezt pár hónappal ezelőtt is így kellett volna mondanod.

– Akkor pont nem volt senkim. Szakítottunk Jake-el.

– Egyébként egy ajtóval odébb van a fürdő. Menj és intézd el magad, én nem nyúlok hozzád megint.

Nem hittem volna, hogy Amelia belemegy a viccelődésbe, viszont bejött ez az oldala.

– Akkor egyszer jó voltam – válaszoltam játszva a sértődöttet.

– Nos – vigyorodott el –, arról nem ejtettem egyetlen szót sem, hogy jó voltál. Nem áldott meg valami nagy szerszámmal a sors.

Na, itt aztán eléggé elszégyelltem magam, kicsit meg is haragudtam, de volt benne némi igazság. Persze, ezt úgysem vallottam volna be.

– Attól függetlenül tökéletesen működik – sandítottam Grace-re kacér mosollyal.

Amelia fejcsóválva nevetett.

– Ideje aludnia – döntötte el. – Gyere, édesem! – mondta Grace-nek, aztán elvette őt tőlem.

Kimentem a szobából, hogy ne zavarjam őket. Volt ott egy fonott karosszék, mellette egy nagy növény, a levelei árnyékot vetettek rám, miután leültem. Megvártam Ameliát.

Gondolkodni kezdtem. Eszembe jutott, hogy Grace valójában milyen súlyos beteg, s visszaemlékezve a rendezvényekre hirtelen megpillantottam őt, ahogy tolószékben ül, mint Jake. A könnyeimet egyre nehezebben tudtam visszafogni, de semmiképp sem akartam sírni, mert bármikor megjelenhetett Amelia, s ezzel csak elszomorítottam volna.

Jól ismertem a hármas típusú Osteogenesis Imperfectát is. Tisztában voltam azzal, hogy Grace teste termel kollagént, de rossz minőségűt. Növekedésben is jóval elmarad majd a kortársaitól, ahogy mozgásfejlődésben, és az évek alatt eldeformált csontjai miatt nem fog tudni járni. Konkrétan egy érintéstől eltörheti valamijét.

Az én szervezetemben is van kollagén, jó minőségben, de kevés. Mégis sokkal kisebb trauma kell ahhoz, hogy csontom törjön. Ha egyszerűen vigyázok magamra nem lesz semmi bajom, bár abban az évben ezt pont hanyagoltam. Az ilyen mértékű halláskárosodás, mint nálam, csak ritkán jellemző az egyes típusra. Tehát, jól benéztem. És a legfontosabb különbség kettőnk között, hogy én ma már felnőttként nagyon ritkán sérülök meg, szinte soha.

Az is ritka, hogy az OI-ban szenvedő beteg gyermeke nem ugyanazt a típust örökli. Árvaként láttam meg a napvilágot, mert az édesanyám belehalt a születésembe, tehát nem ismerem a családomat. Valószínűleg van a vérszerinti rokonságomban hármas típusú beteg, ezért örökölte a lányom.

Babaként csak egy törésem volt. Apa szerint, miután megtanultam járni több balesetet szenvedtem. Amikor kamaszodni kezdtem minden ellen lázadtam, tehát az OI ellen is, nem szedtem a gyógyszereimet, nem tornáztam, nem érdekelt, ha veszélyes helyzetbe kerülök.

Tudtam, hogy Grace-el nem lesz ennyire egyszerű a helyzet. Lehet, hogy kiskoromban egy szűkebb cipő miatt eltört a lábujjam, de ő örökké ilyen lesz. Sőt, minél idősebb, annál több csontja deformálódik el.

Általában négy típust említenek, de több van ennél, csak ezek rettentő ritkán fordulnak elő. Az enyém, vagyis az egyes, a leggyakoribb. A kettes típusú betegség összeegyeztethetetlen az élettel, nemcsak a csontdeformitás miatt, ami a bordákat is érinti, hanem a tüdő fejletlen, ezért az anyaméhben, vagy születés után nemsokára az ilyen csecsemő meghalhat légzési gondok következtében. A négyes típus sokféle lehet, a súlyostól az enyhéig. Deformált lábakkal születnek, de ennek mértéke az évek alatt csökken, mégis mire felnő könnyen megeshet, hogy mankóra lesz szüksége a járáshoz.

Ez az egész rettentő nehéz a mindennapokban, nem is beszélve arról, hogy Grace folyamatos ápolást igényel, valakinek segítenie kell neki öltözni, a tólószékbe is beülni, szinte sosem lehet egyedül. Már akkor nyilvánvaló volt, hogy ebből nekem is muszáj kivennem a részemet. Fogalmam sem volt arról, mit tegyek, hogy viszonylag teljes életet élhessen. Pont ezért féltem a bénulástól gyerekkorom óta. Habár a csöves csontjaim törtek gyakrabban, semmi sem zárta ki, hogy egy könnyebb balesetben súlyosan megsérüljek.

És ekkor eszembe jutott Jake is...

Elmorzsoltam egy könnycseppet a szemem sarkából. Abban a percben észrevettem Joyce-t, aki felfelé jött a lépcsőn, majd megállt előttem.

– Valami gond van? Miért ülsz itt? – kérdezte.

– Jól vagyok – szedtem össze magam. – Csak Amelia altatja Grace-t.

– Oké. Majd gyere le enni! – biccentett, aztán el akart menni, de mielőtt távozott volna hangos sírásra lettünk figyelmesek.

Azonnal felpattantam, és berohantam a szobába. Amelia könnyes arccal állt a rózsaszín, kipárnázott kiságy előtt, a karjában a lányommal, aki torka szakadtából üvöltött.

– Mi van?! – ugrottam oda, s bámultam Grace-t, de semmit se láttam rajta, ezért ijedt és majdnem ideges tekintetemet Ameliára emeltem.

Joyce is odajött, de tanácstalan volt.

– Mondd már! – kiabáltam a gyerekem anyjára, aki zavart és aggódó pillantással nézett engem.

– Tüsszentett – válaszolta.

– Nyomás a kórházba! – mondtam határozott hangon.

Észrevettem a babahordozót a sarokban, a fehér szekrény mellett, felkaptam onnét, Joyce máris belerakott egy pokrócot.

A jól bebugyolált, vörös arcú és kisírt szemű Grace-el azonnal indultunk is. Az autóban Amelia szinte ölelte a hordozót, nehogy a kicsi megmozduljon benne, s ismét baja essen.

Mereven lestem előre, meg sem bírtam szólalni. Joyce megpróbált gyorsan vezetni, de nem annyira, hogy Grace rázkódjon, és feszült figyelemmel pásztázta az utat, véletlenül sem akart hirtelen fékezni.

A sürgősségi tömve volt. Láttam, hogy Amelia megint sírni fog, óvatos mozdulatokkal ringatva és nyugtatva a lányunkat, ezért rögtön odasiettem a vizsgáló ajtajához, amikor kinyílt, és nem érdekelt, ki hőbörög ezért. A kilépő fehér ruhás női asszisztens zavartan mért végig, már hívni szerette volna a következő beteget, de megszólaltam:

– A kislányom hármas típusú csonttörékeny – közöltem. – Tüsszentett, s szerintem eltörte valamijét. Meg kell vizsgálni! Most!

A barna hajú, tőlem pár évvel idősebb nő tekintete meglepett lett.

– Rendben! – bólintott, azt hiszem kezdte felfogni, mit mondtam. – Jöjjenek csak! – nézett mögém, ahol megpillantotta a gyerekemet, ahogy az anyja feszülten fogja őt.

Amelia elindult, egy perc múlva bent is volt a vizsgálóban, Joyce odaadta Grace papírjait az asszisztensnek.

Mi ketten kint maradtunk. Inkább kikerültem a tömeget, mert émelyegni kezdtem. Nem volt messze a kijárat, ezért kirohantam a szabadba. Hőség volt, izzadtam, egy leheletnyi szél sem fújt. Az alacsony pálmák úgy álltak az út mentén, mintha valaki csak odarajzolta volna őket. Azt hittem, itt végre kapok levegőt, mert a tömeg borzasztó volt odabent, de vissza kellett mennem. Legalább a folyosón hűvösebb volt a klíma miatt.

Alig vártam, hogy újra megjelenjen Amelia és Grace. Le sem vettem a szememet a vizsgáló ajtajáról.

Rengeteg időt töltöttünk a kórházban, mire minden vizsgálattal végeztek és elkészültek a leletek. Megrepedt Grace két bordája. Emlékeztem arra, hogy műtét után, felébredve a kómából mennyire fájt még a törés, persze nekem a tüdőmet is megsértette a csont. A lányom viszont egy igazi kis harcos volt, az autóban elaludt. Otthon Amelia óvatosan betette az ágyába, arra az oldalára fektette, amelyik ép volt.

A nappaliban vártam, összekulcsolt ujjakkal támaszkodtam a térdemen a kanapén ülve, és folyton mozgattam az egyik lábfejemet idegességemben. Csak akkor emeltem fel a fejemet, amikor bejött Amelia.

– Pihen? – állt fel Joyce a fotelből.

– Igen, anya.

Joyce megsimogatta Amelia hátát, kiment, hogy kettesben hagyjon minket.

– Ülj le ide! – biccentettem a szőke lánynak.

Helyet foglalt, de semmit se tudott szólni. Hátradőltem, gondolkodtam pár percig, aztán megérintettem a kezét. Láttam, hogy máshol jár az esze, ezzel egy kicsit sikerült visszahoznom a valóságba. Mellém dőlt, engem nézett, de a félelem még mindig ott volt kék szemén.

– Amelia, ez engem is megvisel – kezdtem, bár kissé bizonytalanul.

– Persze – nyelt egyet, majd sóhajtott. – Nincs olyan, amit már ne tudnék erről a betegségről. Tudom, hogy örökké vele kell lennem, látom majd, hogy mennyit szenved és kerekesszékbe kerül. Segítenem kell majd neki öltözni, fürödni, egy szóval szinte mindenben. – Megtörve a szemkontaktust sárga ruhája csipkeszélét kezdte babrálni, szuszogva szedte a levegőt. – Próbálom felkészíteni magam.

– Nem könnyű, de én is itt vagyok, meg leszek.

– Az egész életem mostantól az övé, persze anyaként ez természetes. – Megtörölte az arcát a tenyerével, és ezután már nem sírt többet. – Csak neki a száz százaléknál is többet kell adnom.

– Épp ezért mondom, hogy itt vagyok. Amiben tudok, abban segítek – érintettem meg a vállát, a hangom biztató volt, mire pont olyan piros szemekkel nézett rám, mint Grace az autóban. – Bármikor kereshetsz, ha csak a szívedet akarod kiönteni, akkor is.

Ekkor jöttem rá, hogy bár nem élünk együtt és nem vagyunk egy pár, akkor is nekem kell erősebbnek lennem, cipelnem a gondjainkat a hátamon, hogy ő és a lányom boldogok lehessenek. Azt hiszem, ez volt az egyik legfontosabb feladatom. Pajzsként védeni őket mindentől, ami fájdalmat okozhat nekik.

– Köszönöm Damien – mosolyodott el, de most már őszintén. – Bátran viselkedtél a kórházban. Büszke vagyok.

– Ó! – Erre először nem tudtam mit felelni. – Csak tettem, ami jött. Nem akartam egy percet se várakozni.

– Nem is vagy olyan rossz apa – bökte meg a vállam.

– Ez engem is meglep.

Ezután egy darabig csendben maradtunk, magunkban is átrágtuk a történteket. Végül Amelia szólalt meg először:

– Azt hiszem, most le kéne pihennem. Nagyon ideges lettem hirtelen, és ez kifárasztott.

– Menj csak!

Amelia egyedül hagyott. Nemsokára megcsörrent a telefonom. Kihúztam a zsebemből, és a kijelzőre pillantva mosolyra húztam a szám. A fülemhez tettem a mobilt.

– Szia, Jakey.

– Zavarlak most?

– Te sosem zavarsz.

Egy darabig semmi se jött a vonal túlsó feléről. Köhintettem, és megszólaltam én:

– Valami baj van?

– Nincs, csak fel akartalak hívni. Tudom, hogy ma már voltál nálam, de nem érsz rá később még benézni?

– Ha hiszed, ha nem, pont onnan jövök.

– Hogyhogy? Jól vagy?

Ismét ez a kérdés. Már nem csak mosolyogtam, forró lett az arcom, és tuti csupa vörös. Imádtam, hogy ennyire figyel rám.

– Én jól vagyok. Majd elmesélem.

Joyce épp ekkor jelent meg a nappaliban, viszont látva, hogy telefonálok vissza is fordult.

Felálltam a kanapéról, és gyorsan odaszóltam neki, de már ott is voltam:

– Mennem kellene.

– Rendben. Ma kitettél magadért.

Joyce csak bólintott, és én siettem kifelé.

– Indulok! – mondtam Jake-nek kirohanva az ajtón a napsütésbe.

– Várlak! És vigyázz idefelé!

Jacob letette. Egy darabig figyeltem a már fekete kijelzőt, és fogalmam se volt arról, szabad-e boldognak lennem. Nem értettem, mi törte meg a jeget. Visszanéztem a kétszintes sárga házra, az emeleti fehér ablakra, és tudtam, hogy odabent van a lányom, aki nagyon beteg. Indulni akartam, de a lábam nehezen mozdult, mert ide is épp úgy húzott a szívem, mint a kórházba. Lassan sétálni kezdtem a járdán, pedig ha tehetem futok. A lelkem egy része azt üzente rosszat csinálok, közben a másik alig várta, hogy újra lássam Jake-et.

Felszálltam egy buszra. Az ablaknál ülve pislogtam a suhanó városra, a zöld pálmákra és a rengeteg emberre. Arra eszméltem, hogy mozgatom a lábam, mintha dalt hallanék. Járt is a fejemben egy, nem pont boldog dal, de sokat hallgattam az elmúlt időszakban. Pa Sheehytől, az Ezek a napok. Lassú ütem, gitár és egy szép férfihang. Akkor jöttem rá, hogy ez az egyik kedvenc dalom, és már a szövegét is kívülről tudom. A langyos ablaküveghez nyomtam a homlokomat, és Jacobra gondoltam, ettől csak jobban adta a lábam az ütemet. Felhívott és látni akar – ismételgettem magamban. Az sem zavart, hogy bevakít a nap, ha épp nem takarta el egy-egy magasabb épület. Lehunytam a szemem, és felidéztem Jake mosolyát, szép arcát, kellemes illatát. Izzadt a tenyerem és a hasam is megfájdult az izgatottságtól.

Mire a szigetről a kórházhoz értem kezdett lemenni a nap. Siettem befelé, majd a folyosón, nehogy lekéssem a látogatási időt. Az osztályon már lihegve szedtem a lábam, amikor beleütköztem Harperbe. A nő épp akkor indult haza, már át is volt öltözve utcai ruhába.

– Nahát, Damien! Te nem voltál ma itt egyszer?

– Már kétszer – álltam meg nagyokat szusszanva. – Ez a harmadik.

– Be is költözhetnél. Nem ártana egy kis torna.

– Be is szoktam, de most csak Jake-hez jöttem.

– Tíz perc.

– Tudom, de hadd maradjak! – könyörögtem összefont ujjakkal.

– Nem én döntöm el.

– Csak pár percet kérek még.

Harper fejcsóválva mosolygott rám. Jól ismertük egymást, nem csak hidroterápiáról, ő segített gyógyulnom a bordatörésem után.

– Úgy surranj ki, hogy senki se lásson! – mondta, és rám kacsintott.

Erre hevesen és boldogan bólogattam, majd szinte ugráltam a kórteremig.

Lassan nyitottam be az ajtón. Odabent félhomály volt, csak az ágy felett égett a hosszú, sárga fényű lámpa.

Jacob felemelte a tekintetét a telefonja kijelzőjéről. Nem találtam szavakat megpillantva milyen szépen megborotválkozott. Vettem egy mély levegőt, és végre oda mertem lépni az ágyhoz.

– Ülj csak le! – kérte, és arrébb húzódott. Amikor arrébb tette a lábát is vettem észre a térdén a vastag, fehér kötést.

– Mi történt?

– Ez vicces! – sóhajtott fel, és az éjjeli szekrényre rakta a mobilt.

– Mondd csak!

Helyet foglaltam, és abban a pillanatban közelebb is húzódtam hozzá, erre rám nézett csodálkozva. Én is nekidőltem az ágy támlájának, és figyelmesen fürkésztem. Elég nehéz lett volna levenni róla a szemem, mert odavoltam sima bőréért és minden vágyam az volt abban a percben, hogy megsimíthassam az arcát.

– Zuhanyozni akartam, de elestem, és kificamodott a térdem. Pár napig nem hajlíthatom be, és pihennem kell.

– Úúú! – fintorodtam el. – Az kibaszott fájdalmas egyébként. Rosszabb, mint a törés.

– Ficamod is volt? – kérdezte, felrántva az egyik szemöldökét. Ettől a kíváncsi tekintettől csak még jobban rászegeződött a szemem, és már indult is egy sóhaj, de visszafojtottam, csak megharaptam az alsó ajkam.

– Volt párszor az is.

– Ah, értem!

Jacob lehajtotta a fejét, és csendben maradt, mintha tűnődne valamin. Gondolkodhattam volna azon, miért hívott ide, de csak arra voltam képes figyelni, hogy milyen jó illata van, és hogy még közelebb húzódjak, de nem mertem, pedig bizsergett mindenem érte.

– Megint anya segített zuhanyozni – mondta.

– Ha hazajössz én is szívesen segítek.

Erre Jacob már mindkét szemöldökét felhúzva nézett meglepetten. Én meg biztosan tudtam, hogy a homlokomig elvörösödtem, mert lángolt az arcom, és egy hőséghullám futott át rajtam. Hogy mondhattad ezt, te hülye? – átkoztam magam.

– Köszi, de szeretném majd egyszer végre egyedül csinálni.

Már majdnem kicsúszott a számon, hogy én szívesen rendelkezésére állok addig, amíg még nem megy neki egyedül, de inkább befogtam.

– Öm... Izé... – köhintettem. – Nagyon bátor vagy, hogy egyedül akartál zuhanyozni.

Jacob tekintetén zavartság villant, biztos nem értette, mi bajom.

– Kösz.

Megint csendben voltunk sokáig, de én már nehezen türtőztettem magam. Szerelmes voltam belé. Kibaszott szerelmes!

– Jacob!

– Tessék?

Felemeltem a kezem, és egyszerűen az arcához értem. Már csak a tenyeremnek jólesett érezni puha, selymes bőrét, és a szeme... Te jó ég! Azok a gyönyörű kék szemek és a szája!

– Nem bírom visszafogni magam – mondtam, és nagyot nyeltem.

– Mi?

Ott volt velem! Mellettem! Megteltem az illatával, a látványával, a szívem pedig majd’ felrobbant érte. Ezt a pillanatot már nem veszíthettem el.

Az ajkam épphogy az ajkához ért, de már a nyelvemet is a szájába bújtattam. Amikor megéreztem, hogy visszacsókol mellkason ütött valami, és hirtelen az egész testemmel érezni akartam őt. A kezem a derekára siklott. Olyan izgatottá váltam hirtelen, hogy még a homlokom is megfájdult. Megmarkoltam a pólóját, és még hevesebben csókoltam, nem érdekelt, hogy alig kapok levegőt.

Jacob ekkor megfogta a nadrágot a combomon, és a lábamat az ölébe húzta. Erős kézzel simított végig rajtam, majd lenyomott a párnára. Ám mozdulatlan lábai akadályozták, ezért nem tudott teljesen felém hajolni. Valószínűleg ettől kizökkent, és eltávolodott, de csupán annyira, hogy lélegezni tudjak.

– Bocs – suttogta.

– Miért? – kérdeztem szuszogva, arra eszméltem, hogy az ágyon fekszek cipőben.

Olyan gyönyörű volt vágyakozó tekintete, ahogy halványan megvilágította a lámpa.

– Nem illik ilyesmit csinálni itt – mondta.

– Kit érdekel?!

– Nem zavar a kerekesszék?

– Ezt a sablonos kérdést! Kibaszottul teszek rá!

Cirógatni kezdtem a tarkóját, aztán csókolgattam a nyakát.

Jacob felszisszent, és most már teljesen eltávolodott. Felült, a támlához dőlt. Magára húzta a mellette lévő takarót, két kézzel markolta.

Felültem én is, majd zavartan néztem ijedt tekintetét és rózsaszín ajkát elhagyó hosszú sóhajait. Hamarosan rájöttem, hogy levegőért kapkod.

– Minden rendben? – kérdeztem, és megsimítottam a mellkasát óvatosan.

– Fogalmam sincs, mi bajom. Ah!

Továbbra is tapogattam őt, az ujjaim a nyakához értek, erre lehunyta a szemét, és halkan felnyögött.

– Ne! – szólt, gyengéden megfogta a csuklómat.

– Ez gyors volt, ugye?

– Nem tudom.

– Jakey...

Aggódtam érte, a kezéhez akartam érni, hogy megvigasztaljam, de elrántotta előlem.

– Ne érj hozzám! – nézett engem kétségbeesett arccal. – Nincs semmi gond, csak... Öm... Félek. Még nem is mondtam, milyen jó a hajad, régen hosszabb volt.

– Kösz, így jobban bejön – válaszoltam, kissé vontatottan, mert nem értettem, hogy jött ez ide. – Mitől félsz?

– Semmi...

– Bocsi, én nem szerettelek volna megijeszteni.

– Nincs baj Damien!

Jacob ekkor megragadta az ölemben tartott kezem, és hirtelen egymásra néztünk. Imádtam, ha kimondta a nevem. Olyan szépen hangzott a fülemnek az ő hangján.

– Lehet, hogy jobb lenne, ha elmennél – mondta.

– Oké – feleltem csalódottan legörbült szájjal.

– De én attól még szeretlek.

Elmosolyodtam, és rátettem lágyan a másik tenyeremet a kézfejére. Reggel is vártam ezt a szót, de megértettem, hogy időre van szüksége.

– Ne értsd félre, jólesett a csókod – magyarázkodott.

– Akkor szabad máskor is? – kérdeztem kissé kacér hangon.

– Ja, szabad. Ha senki sem lát.

– Búcsúcsók is jöhet?

Jake fújtatott és forgatta a szemét. Nem tehettem róla, hogy ilyen rámenős vagyok, úgy megkívántam őt a csók közben, hogy alig fértem a gatyámba.

– Kórházban vagyunk – jelezte.

– Ugyan már! Csoda, hogy nem fekszek bent én is. Második otthonom. Egyébként is ez az egész totál illegális, mert rég lejárt a látogatási időt.

Jacob elmosolyodott, a nyakamra tapintva csókolt meg gyengéden.

– Úgy surranj ki, hogy senki se lásson meg!

– Ha pizsamában lennék simán azt hinnék bentlakó vagyok.

– Tudom, és sajnálom, de most tényleg indulj, és kösz, hogy bejöttél.

Nem akartam őt otthagyni. Átöleltem, és a nyakához bújtam, végül azt mondtam:

– Én is szeretlek Jakey!

A SZERETET EREJE

Jacob

Aznap éjjel alig aludtam. Bevettem a szokásos gyógyszereimet, és figyeltem a mennyezetet a sötétben, amin csak egy halvány fehér sáv látszott. Az ablakon lévő reluxán maradt egy kis rés, és beszökött a holdfény. Nagyon szép volt az a kevés fény. Vagy nem is volt az, csupán az én szememnek. Akkor jöttem rá, hogy hol is vagyok pontosan. Ez itt Florida, a hely, ahol születtem, ahol már majdnem fel is nőttem, bár akkor nem voltam ebben biztos. Újra az a srác feküdt az ágyon, aki több mint egy éve reggel morcosan battyogott le a földszintre koszos ruhában, mert utálta a világot a házukba költöző idegenek miatt. Gyerekesebben nem is viselkedhettem volna. Aztán hozzám szólt:

– Szia, Damien vagyok.

Én pedig mogorván mutatkoztam be ennek az aranyos fiúnak. Azonban másnap már vittem is a partra, ahol lenyűgözte az óceán, és leültünk a homokban, és... nem sokon múlt, hogy megcsókoltam. Ő az a fiú, aki nemrég kisurrant a kórteremből. Az én fiúm.

Azonnal nyúltam is a mobilomért, és pötyögtem egy üzenetet.

Jacob: Fent vagy még?

Damien: Épphogy hazaértem. Baj van?

Jacob: Miért hiszed mindig, hogy baj van?

Damien: Lövésem sincs.

Jacob: Csak hiányzol.

Damien: Te is nekem. Alig várom, hogy itthon legyél.

Megpillantottam a szívet az üzenet végén, és egy kicsit lebillentyűztem a telefont, a mellkasomra tettem. Úgy éreztem, az a piros szív már az enyém és senki se veheti el tőlem. Ábrándozva bámultam a plafont megint, úgy mosolyodtam el, hogy nem is akartam. Mintha akkor szerettem volna bele Damienbe, pedig már közel másfél éve együtt jártunk. Ekkor rezgett egyet a mobilom. Ránéztem a kijelzőre.

Damien: Hahó?!

Jacob: Itt vagyok. Mikor látlak megint?

Damien: Videóban is beszélhetünk.

Jacob: Ne, mert nagyon hiányzol, és csak rosszabb lenne.

Észrevettem, hogy így sokkal őszintébb vagyok, mint szóban. Rengeteg ronda gondolat is megjelent a fejemben, és bizsergett az ujjam, hogy írjam le.

Jacob: Miben alszol?

Damien: Gatyában.

Jacob: Bárcsak ott lehetnék!

Egy pillanatig elgondolkodtam, hisz ennek semmi értelme. Egyáltalán miért jutott ez eszembe? Gyorsan utánaírtam:

Jacob: Bár semmit se tudnék kezdeni veled.

Damien: Nem baj Jakey. Szeretlek.

Jacob: Én is.

Damien: Álmodj velem ma este! Én veled fogok.

Jacob: Bárcsak ott találkoznánk!

Damien: Azt imádnám. Olyan jó volt csókolózni veled.

Jacob: Nekem is veled. Jobban vagyok.

Damien: A csók miatt?

Jacob: Miattad. De nem akarok rád akaszkodni.

Damien: Ne legyél már ilyen! Nem tudsz rám akaszkodni, mert odavagyok érted.

Jacob: Így is, hogy béna lettem?

Damien: Fejezd be! Én meg össze-vissza török, fém van a combcsontomban, tele vagyok hegekkel. Soroljam még?

Jacob: Ok, felfogtam. Már nem csak benned vannak ilyen cuccok. A gerincemet csavarok tartják.

Damien: Ez irtó romi.

Nem válaszoltam. Fogalmam se volt, hogy mit írjak, zavartan ültem feljebb egy kicsit. Feloltottam a lámpát felettem, mert zavarni kezdett a sötét. Figyeltem a saját üzenetemet: „béna lettem”.

Azelőtt egyszer se gondoltam bele igazán és nem is vettem a számra, ilyen lazán biztosan nem, ahogy leírtam. „Gerinc, csavarok”... Igen. Ez is én voltam. Mindkettőt úgy írtam le, mintha természetes volna, el se gondolkodtam azon, megtegyem-e. Oldalra sandítottam, a fekete tolószékemre. Az is hozzám tartozott, pont úgy, mint a lemezek és csavarok, meg a szteroid, a fájdalom. De nem csak ezek, és erre akkor jöttem rá, amikor kaptam még egy üzenetet:

Damien: Te vagy a mindenem Jakey! Ha időközben bealudtál semmi gond. Majd megyek és még jobban leteperlek, mint ma. (Vagy már megteszem álmodban.)

Ő is az enyém volt. Amikor egy évvel a baleset előtt találkoztunk és összejöttünk észre se vettem, milyen csodálatos, hogy Damien az enyém. Sosem érdekelt a szerelem, semmiféle ilyen kapcsolat, éltem a világomat, úsztam, versenyeztem, buliztam. Azonban minden megváltozott, amikor megpillantottam őt. Sőt, nemcsak azt tudtam meg, hogy képes vagyok szerelmes lenni, hanem azt is, hogy más vagyok, mint a többi fiú. A székkel együtt pedig már duplán kilógtam a sorból.

A mellkasomhoz szorított telefonnal bámultam előre, és könnyek szöktek a szemembe. Pár órája még nem hittem volna el, hogy szerencsésnek fogom érezni magam, és melegem lesz a hűvös szobában, és gyönyörködök a holdfényben, és nem fog érdekelni a mellettem lévő tolószék.

Az a kis pont az alagút végén, ami eddig csak pislákolt hirtelen nagyon erőssé vált, és végre megvilágította az utamat is. Visszaemlékeztem magamra és Damienre, ahogy a régi házunk udvarán fekszünk a fűben, és ő felolvas a kedvenc könyvéből. Hallottam csodaszép hangját, és láttam szép vékony arcát, ahogy a napsugarak boldog mosolyára vetülnek. Hirtelen tele lett az orrom, és mély levegőt vettem, sokszor, mert csak így ment lélegezni, a holdfény és a bútorok árnyékai elhomályosultak a könnyeimtől. Nem tudom, mi ütött belém, de a gondolataim kuszává váltak, és néha átfutott rajtam a hideg, pedig őrülten melegem volt. A mobilom kijelzőjére tekintettem, bár nehezen láttam, mégis ráböktem a névjegyzékre.

A fülemhez emeltem a telefont, és nagyokat sóhajtva próbáltam lenyelni a könnyeim, mert tudtam, hogy hallani fogja, ha sírok, miközben beszélek.

– Jakey? – szólalt meg Damien a túloldalról kissé álmosan.

– Nem tudok aludni.

– Én sem, csak próbálkozok.

Akkor jöttem rá, hogy milyen borzalmas a kettőnk között lévő távolság, hisz addig mindig együtt voltunk.

Lecsúsztam, a párnára feküdtem.

– Tudsz nekem mesélni valamit Damien?

– Mit szeretnél?

– Olvasol nekem, amíg elalszom?

– Oké, de mit?

– Válassz te, csak hadd halljam a hangod!

Amíg Damien csendben volt, biztos könyvet keresett, kihúztam az éjjeliszekrényem fiókját, és kivettem onnét a fülhallgatómat. Amikor Damien elkezdte, akkor már azon keresztül hallottam őt.

És ő mesélt. Nagyon hosszú ideig olvasott, és gyönyörűen, mintha egy dalt hallgattam volna, ami úgy tűnt sosem ér véget, és nekem nem kell lemondanom az élvezetről. Jó néhányszor lecsukódott a szemem, de egyszer se hagytam, hogy rám hulljon az álom, mert még szükségem volt erre a hangra. Beférkőzött a szívembe, uralta a gondolataimat, a lelkemet is, amit nehéznek éreztem, de az összes kiejtett szóval ledobott egy nagy követ magáról. Erre más hang nem tudta volna rávenni a lelkemet.

Aztán minden elcsendesedett, és a meghatódás kezdett békességgé alakulni. Rettentő hosszú ideje nem aludtam el ilyen nyugalommal, könnyű mellkassal, amit addig a kilátástalanság és kétségbeesés töltött meg. Talán otthon aludtam így, az utolsó éjszakán, mielőtt eldöntöttük, hogy napozni fogunk a mólón.

Milyen érdekes, hogy az ilyen szörnyűségek, mint ami velem történt egy pillanat alatt végbemennek, és nincsen jele, csak úgy a sors lök rajtunk egyet. Sokszor tűnődtem azon, hogy láttam-e valamit aznap reggel; esetleg egy híradást a TV-ben balesetről, vagy volt-e rossz megérzésem, szembejött-e velem az a bizonyos jel. A szürke felhőket az égen tekinthetjük valamiféle jelnek, de csak inkább óvva intenek. Ennél sokkal konkrétabb jel kell. Vagy mégsem, és ennek így kellett történnie? Nem menekülhettem volna el, mert ha akkor valami sugallat hatására meg is ijedek és otthagyjuk a mólót, vajon elütött volna egy autó? Rá kellett jönnöm, hogy mindennek oka van. De mit akar tőlem a sors?

Rám sütött a nap reggel, jól kinyújtottam a felsőtestem, és megpillantottam Tomot a szobában. Ő húzta fel a reluxát. Nagy nehezen feltápászkodtam, és ásítás közben már kérdeztem is:

– Miért vagy itt ilyen korán?

– Neked is jó reggelt – fordult felém a jó kedélyű, szőke fickó, szokásos fehér öltözékben. – Reggeli tálalva – mutatott az éjjeliszekrényemre, ahol egy tálcán, tányéron várt a kajám, illetve egy pohár meleg kakaó. – Intézd el a dolgaid a fürdőben, aztán röntgen.

– Milyen röntgen? – húztam közelebb a székem.

– Mivel nem érzed a lábad, ellenőrizni kell a ficamot.

Kitakartam magam, egyik lábam behajlítva, a kötésem még mindig erősen rögzítette a térdem.

– Túl szoros, most lehet lazább, úgyis le fogjuk venni – jött oda Tom, és meglazította a kötést, hogy hajoljon a lábam. – Óvatosan emeld ezt a lábad, még biztosan nagyon lazák a szalagok, és nem tenne jót neki, ha beütnéd, vagy ismét megsérülne.

Bólintottam, és átültem a tolószékbe, tényleg nagyon óvatosan tettem azt a lábamat a lábtartóra, illetve a talptámaszra. Veszélyes volt nekem az ilyen baleset, sőt bármilyen sérülés, mivel halványan se éreztem őket. Nyúltam is a kakaóért, és vittem magammal a fürdőbe. Azt, hogy miként végeztem el reggeli rituálém nem részletezném.

Miután kijöttem, Tom kiment, amíg pizsamából átöltöztem. Ciki volt a kórházi cucc, és nem akartam viselni tizennyolc éves létemre. Vagyis már nem egészen annyi voltam...

Azonnal röntgen, kiderült, hogy későn keltem. Segített a doki felfeküdni az asztalra, aztán vissza a kórterembe, mert már korgott a gyomrom. Nem kaptam kötést a lábamra, csak fáslit, a sérülésnek még gyógyulnia kellett.

Az ágyon ültem, és ettem a pirítóst, finom vajat és sonkát, akkora étvággyal tömtem be, mintha valaki el akarná venni tőlem.

– Ennek mi értelme? – kérdeztem teleszájjal Tomtól, aki épp a térdemet fáslizta.

– Mármint? – sandított rám.

– Úgyse használom a lábam.

– Akkor vágjuk le, nem?

Erre összehúztam a szemem morcosan, és betömtem még egy falatot.

– Jó nagy étvágyad van – jegyezte meg. – Eddig csak gyümölcsöt ettél.

– Azt is eszek, kell a diéta miatt.

– Jó hallani, hogy odafigyelsz a táplálkozásra – mondta, és befejezte a munkáját.

– Doki mondta, meg a dietetikus, vagy ki – vontam meg a vállam, és leraktam a tálcát, ittam egy kis gyümölcslevet.

– Ma jobb kedved van – nézett engem gyanakvóan.

Pityegett a mobilom, máris nyúltam érte, de lelöktem az éjjeliszekrényről.

– Basszus! – morogtam.

– Segítek – mondta Tom, és lehajolt érte. A kijelzőre pillantott, majd zavart arccal nyújtotta át a telefont.

Szinte kikaptam a kezéből. Damien köszönt, és három szív. Elmosolyodtam, de egyelőre nem válaszoltam, mert nem voltam egyedül.

– Harper mondta tegnap hazafelé, hogy járt nálad a srác, aki reggel is.

– Igen.

Az ölembe tettem a mobilt, és lefelé nézve szorongattam. Kezdtem kényelmetlenül érezni magam, és volt egy sejtésem, hogy Tom nem véletlenül hozta fel ezt.

– Amikor az intenzíven voltam, akkor találkoztam vele – mondta, és leült az ágyra. – Kómában volt. Mindenki aggódott érte, azt hittük sosem ébred fel.

Jól emlékeztem arra, amikor Damien kómában volt a tüdőműtét után. Sőt, arra is emlékeztem, amikor megsérült, véres lett a szája, fájdalmában felnyögött... Aztán kórház, műtő, bezáruló ajtók.

Vettem egy nagy levegőt, és nem szerettem volna beszélni.

– Látom, ez érzékenyen érintett. Bocs, hogy eszedbe juttattam.

– Semmi baj.

Nem csak, hogy érzékenyen érintett. Arra vágytam, hogy bárcsak kitörölhetném az egészet a múltunkból, és akkor Damien nem szenvedett volna ekkora traumát. Elnémított a lelkiismeretfurdalás. Mintha egy hideg érintés vonult volna végig a hátamon.

– Az a lényeg, hogy felkelt és jól van – próbálta szépíteni a dolgot Tom.

Semmit se feleltem, ezért felállt, és megnézte az ágyam végén lévő fémtartóba tett papírokon, mi vár ma rám, de más is feltűnt neki az adataim láttán:

– Azta! Ma van a szülinapod.

– Ja.

– Boldog szülinapot! Hány éves lettél? – És nézte a születési évem.

– Tizenkilenc.

– Akkor kibaszott nagy szülinapi partit kell csapni neked itt a sok reumás mamával.

Erre hangosan elnevettem magam. Egyszerűen vicces volt, amit mondott. Akkor jöttem rá, hogy fogalmam sincs mikor nevettem utoljára.

– Mi olyan vicces? – kérdezte komolyan. – Tuti, hogy egész este rázták hétvégén, amikor még csinos pipik voltak. El se merem képzelni. Fuh! – azzal legyezni kezdte magát a papírjaimmal, mintha melege lenne.

– Szerintem te mást szoktál elképzelni – csúszott ki a számon, de meg is bántam.

– Harpert, mi? – rántott egyet a szemöldökén kacéran. – Szerinted minek kértem ide magam? Én bevállalnék vele egy terápiát.

Erre elfintorodtam és forgattam a szemem.

– Szexi csaj. Mi bajod? – kérdezte, már majdnem felháborodva. – Szerinted nem?

Karba tettem a kezem, és azt válaszoltam:

– Nem igazán szeretem a lányokat.

– Á! – kerekedett el Tom szeme. – Szóval a srác a pasid. Basszus! El se merem képzelni mit csináltatok itt látogatási idő után.

– Semmit. Ugyan mit csináltunk volna? – Két kézzel mutattam a lábamra.

– Az nem biztos, hogy akadály. Simogathatod is. Meg ő is téged. Sőt, neked sokkal jobban fog esni, mint neki, vagy neked a baleset előtt.

– Mi van?! – néztem rá értetlen arccal.

– A bénulás miatt kiélesedtek az erogén zónáid az érző részeiden, de ez már nem az én hatásköröm, úgyhogy téma lezárva.

– De...

Ekkor kopogott valaki, és kinyílt az ajtó, belépett anya. Tom visszatette a papírjaimat a helyükre, és elindult kifelé.

Anya elmosolyodott látva, hogy a reggelim elfogyott. Én is mosolyogtam, mert begöndörített vörös hajjal jött, parfümillattal és szép nyári ruhában. Rég volt ilyen gyönyörű, és a sminkje is jól állt neki. Általában ugyanabba öltözve jelent meg, amiben előző nap, csak felkötött hajjal, álmos szemmel. Akkor már jobban éreztem magam, és eszembe jutott, milyen borzasztó volt úgy látni őt, vagy a szobámban lévő kanapén fekve, sírni hallani a folyosóról. Ez miattam történt, és én nem akartam, hogy a szeretteim sírjanak értem. Ha eszembe jutott, hogy Damien is szinte depresszióba esett az állapotom miatt bűntudat töltött el. Tudtam, egy mód van arra, hogy ez megszűnjön, és ők is jobban legyenek. Össze kellett szednem magam, és elfogadnom az új életemet, annak nehézségeivel megküzdenem.

Anya sokáig nem beszélt, csak leült az ágyam szélére. Amint megfogta a kezem végre képes voltam érezni a szeretetét, és a tekintetén nem sajnálatot keresni, inkább megértést, kedvességet.

– Hoztam neked valamit, mert ma van a születésnapod. Gondoltam, nem veszek semmit, inkább mással leplek meg – mondta, és kinyitotta a táskáját.

Meglepetten pillantottam anyára, észrevéve a tenyerén csillogó arany érmet, amin egy medencében úszó férfi formája domborodott ki. Kinyújtottam a kezem, és lassú mozdulattal vettem el, elakadó lélegzettel simítottam végig az érembe fűzött szalagon, ami Florida zászlajának piros és fehér színeit viselte.

– Csodálatosan úsztál kiskorod óta – érintette meg anya remegő csuklóm, ám nem bírtam levenni a szemem az éremről. – Rengeteg van még ebből otthon, ki sem csomagoltad őket költözés után.

– Nem volt időm.

– Biztos vagyok benne, hogy érhetsz el ilyen szép célokat, ha nem ebben, akkor másban, miután ráleltél önmagadra. Tudom, hogy egyszer majd büszkén fogod a kezedbe ezt és a többi érmet.

Anya megérintette az arcomat, mire sóhajtva felemeltem a tekintetem.

– Köszönöm, anya.

– Nagyon szívesen – sóhajtott fel ő is halkan, aztán átölelt.

Jólesett kedves, gyengéd ölelése, ilyenkor kicsit ismét gyerek lettem. Egy éve, a tizennyolcadik születésnapomon nagy bulit csaptunk a régi házunkban a barátaimmal, és egy merész gondolat sem volt a fejemben erről a percről. Milyen törékeny az ember! Folyton azt hisszük, velünk a tragédia úgysem történhet meg, azt csak a TV-ben vagy neten látjuk, éppen ezért nem is tartunk tőle. De ez hazugság. Elég tragédiát csempészett a sors az életembe, kezdődve Damien nyílt combcsonttörésével, amikor láttam a szerelmem lábából kiálló csontot és azt a rengeteg vért. Aztán folytatódva a depressziója látványával műtét után, és akkor már tudtam, hogy ő is pont úgy szenved most, mint akkor én szenvedtem érte. Ha arra gondoltam, hogy sír csupa libabőr lettem és egy nagy, nehéz kő ereszkedett a szívemre. Boldognak akartam látni.

– Itt van az apád is – törte meg a csendet anya.

– Az király.

Anya felállt, és kinyitotta az ajtót. Megpillantva apát és biztató mosolyát gyorsan kezdett verni a szívem. Rettentően hiányzott, ha tehetem felpattanok az ágyról és a nyakába ugrok. Nem csak testi korlátaim miatt nem tettem, abban a pillanatban semmim se mozdult, úrrá lett rajtam a meghatottság és a szeretet érzése, ami a szüleim felől áradt felém és betöltötte a napfényes szobát.

– Szia, Jakey – köszönt apa, közelebb hozva az ajándékomat, amit addig gyanakvó szemmel figyeltem.

– Szia, apa.

Szétnyitotta az ajándékomat, átnézte, megigazította, hogy stabil legyen.

– Ezt úgy hívják aktív kerekesszék – mondta. – Tudom, hogy nem ilyen ajándékra számítottál, meg azt ígértem kocsit kapsz tőlem, de... – Megköszörülte a torkát, és egy perc után folytatta csak. – Ez nagyon jó szék. Könnyű, és könnyebben mozog is, rengeteg dologra alkalmas, kisebb, jobban elférsz vele. Használhatod utcán, otthon, vagy sportoláshoz, ez biztos furcsa lesz... – nevetett fel zavartan. – Akár táncolni is lehet vele.

– Táncolni? – döbbentem meg.

– Fogalmam sincs, hogy csinálják, de ezt is írták róla a neten.

Apa meg akarta könnyíteni az életem. Ismét az éremre néztem, aztán az új, egyébként menő székemre. Fekete volt, a szövet részek és a kerekek is, a váz szürke, a hátsó keréken lévő hajtókarikán fehérrel márkajelzés. Kartámasza nem volt, csak oldallemez, fent lekerekített, követve a kerék formáját. A két tolókar akkor épp lehajtott állapotban volt.

– Jól néz ki – mondtam halkan.

– Ki is próbálhatnád – ajánlotta apa. – Beállítom neked, hogy kényelmes legyen.

Ez mind nagyon kedves volt tőlük, és hirtelen elöntött a meleg meg a rengeteg, könnycsalogató érzelem.

– Oké, majd kipróbálom, de most hagyjatok, mert mindjárt elbőgöm magam.

Apa és anya egymásra nézve elmosolyodtak, én meg el is bőgtem magam. Anya közelebb akart csúszni, apa leülni, de azt mondtam:

– Menjetek ki, mert ez ciki. Adjatok egy percet!

FELEDÉKENYSÉG

Reggel a mobilom csörgése ébresztett. A hasamon feküdt a könyv, amiből este felolvastam Jake-nek, és ezek szerint nemcsak ő, hanem én is bealudtam, ki tudja mikor. A telefonom folyamatosan zenélt, erre azonnal kinyílt a szemem, és rögtön fogadtam a hívást, abban a reményben, hogy Jacob az.

– Szia, Damien. Itt Murphy.

– Szia – köszöntem csalódott hangon.

– Nem tudom, hogy gyakoroltál-e, de jó volna összefutni.

– Ilyen korán?

– Valójában mindjárt tizenegy.

Ekkor belém hasított a felismerés, miszerint egy balfék vagyok. Teljesen kiment a fejemből, hogy egyáltalán munkát vállaltam. Mit mondana most egy rendes felnőtt? – kérdeztem magamtól. Az igazat?

– Damien? – zökkentett ki Murphy az agyamba zúduló kifogásáradatból.

Nem volt mit tenni, vallanom kellett.

– Egy dalt tudok, semmi több. Gáz időszakom van.

– Figyelj, haver, nem gond! Készülődj, mondd el a címed, és máris odamegyek. Megbeszéljük a dolgot itt a bárban.

– Oké.

Elárultam a címünket, aztán felpattantam az ágyból. Gyors zuhany, öltözés, apa és Nancy nem voltak otthon. Hagytam azért egy cetlit a hűtőn, és még félig kómásan kibotorkáltam a ház elé. Már akkor korgott a gyomrom, és volt egy nagyon rossz megérzésem.

Elgondolkodtam azon, mi is történik velem. Igaza volt apának korábban, amikor azt mondta, hogy olyan gondokkal küzdök, ami egy felnőttet is kicsinálna. Fogalmam sem volt arról, mi rángathatna ki ebből, de arról igen, ha Jake-el töltöttem az időmet, kicsit minden jobb lett. Sejtettem, hogy kb. milyen most neki, de nyilván a neten bogarászni nem ugyanaz, mint átélni az ő helyzetét. Ő is utánanézett az én betegségemnek, különben nem jött volna rá, hogy hallásproblémáim vannak. El akartam fogadni őt, és megszokni minden új dolgot, ami vele kapcsolatos.

Vettem egy nagy levegőt, és figyeltem az utat. Akárhogy próbáltam kiüríteni a fejem nem sikerült, mert egyszerűen zakatoltak a gondolataim.

Nemsokára egy motoros kanyarodott be az utcába. Páran sétáltak erre, az összes tekintet rászegeződött. Áthágott legalább két közlekedési szabályt, egy autó hirtelen fékezett, dudált is.

Totál lefagytam. Hogy lehet valaki ennyire idióta? Aztán amikor megállt előttem csak forgattam a szemem.

Murphy levette a bukósisakot, hosszú fekete haja kicsit kibomlott a hajgumiból.

– Neked is hoztam. – A saját sisakját a kormányra akasztotta, a táskájából elővett még egyet, odadobta nekem, de persze elejtettem. – Fú, milyen béna vagy, apám!

A beszólástól köpni-nyelni se tudtam, nem volt nekem megszokva az ilyen, mivel eddig álmodni se mertem haverokról.

– Pattanj fel! – szólt Murphy.

– Mi?

Felálltam, felvettem a sisakot a földről.

– Tapsra vársz! – És tapsolni kezdett. – Gyere már!

Ciki lett volna azt mondanom, hogy félek, pedig igaz volt. Életemben nem viseltem bukósisakot, örültem, hogy elsőre fel tudtam venni. A motoron való utazás legalább annyiban segített, hogy végre kiürült a fejem. Csak arra koncentráltam, hogy ne essek le, miközben szorosan kapaszkodtam Murphybe. Amikor beértünk a városba bepánikoltam, mivel őrült sebességgel kerülgettük az autókat. Azt hittem ottmaradok.

Mindenem remegett, amikor megérkeztünk. Fellélegeztem, érezve a talajt a talpam alatt. Murphy elővette a kulcsait, kinyitotta az ajtót.

– Ha otthon lusta vagy gyakorolni, akkor talán itt megjön a kedved.

– Murphy. – Megálltam, a földet néztem zsebre dugott kézzel. – Ígérem, megtanulom az összes számot, de mostanság nincs... Nincs időm.

Murphy közelebb lépett, ezért elhallgattam. Úgy méregetett engem, mintha a hazugság jeleit keresné az arcomon.

– Akkor igyunk valamit – javasolta.

– Mi?

– Apámé a hely. Nem számít, hogy az iváshoz még kiskorú vagy. Egyébként is este nyitunk.

– Lehet, hogy jól jönne.

Murphy a zárba dugta a kulcsot, és kitárta az ajtót, épphogy bementünk máris a pult mögé lépett. Lekapott pár üveget a polcról, kevert nekem egy koktélt. Nagy szemekkel, majdnem lenyűgözve néztem, milyen profi ebben.

– Mi az? – vigyorgott rám.

– Csak menő, amit csinálsz – mondtam, és felültem az egyik bárszékre.

Murphy kiöntötte a két italt, odacsúsztatta az egyiket. Elvettem a poharat, megkóstoltam a koktélt. Narancsos íze volt, egy kis mentol és vodka is érződött rajta.

– Mit szólsz? – rántott kettőt a szemöldökén mosolyogva.

– Kibaszottul finom.

– Nem csak ehhez értek ám!

– Igaz – sandítottam a gitárok felé, amik tőlünk távol álltak az állványokon.

– Nézd a tetkóimat! – tette elém a karját. Gyönyörűen megcsinált japán motívumok voltak rajta, szinte kidomborodtak a satírból.

– Ez irtó szép!

– Odavagyok a japán kultúráért. Délelőttönként tetoválok egy szalonban, aztán idejövök zenélni. Ma nincs vendégem, ezért jutott eszembe, hogy felhívlak.

– Szeretek énekelni, csak... – forgattam a poharat színes italomat nézve.

– Na, rajta! Mondd!

– Nem igazán jönnek be ezek a számok. Nehezek.

– Ó! – kerekedett el a szeme, aztán ivott jó pár kortyot. – Akkor ajánlj te!

Erre döbbenten bámultam rá, elakadt a lélegzetem is.

– Szívesen megtanulom őket – folytatta, hogy válaszra ösztönözzön.

– Felsorolok párat – mondtam bizonytalanul.

Murphy elővette a mobilját, és felírta az előadókat, dalok címét.

Ezután csendben iszogattam a koktélomat, és azon gondolkodtam, vajon ez a srác miért engedi, hogy az én kedvenc dalaim szóljanak majd a bárban. Elfogyott az italom, de még mindig kényelmetlenül éreztem magam Murphy közelében. Idősebb, menőbb volt nálam, én pedig csak egy rakás csődtömeg.

– Lehangoltnak tűnsz – állapította meg. – Kérsz még valamit? Sőt! Inkább azonnal öntök is.

Egy kicsit sem kellett tűnődnie mivel kínáljon meg ismét, levett a polcról egy üveg bourbont.

– Hm? – mutatta.

– Oké.

Jeget tett két pohár aljába, és öntött. Eszembe se jutott, hogy ennyire a képemre van írva, milyen szörnyűségeken mentem keresztül, ettől csak még jobban szégyenkeztem.

– A zene nagyon jó kifejezőeszköz – mondta Murphy, erre ránéztem. – Sosem gondolkodtál azon, hogy dalokat írj?

– Minek írnék én dalt? – kérdeztem zavartan.

Murphy először rám meredt, aztán kinevetett. Ezt zokon vettem, ezért lehajtottam a fejem.

– Látom, hogy nyomaszt valami – vallotta be. – Írd le pár sorban, aztán mutasd meg nekem. Csinálunk belőle egy király zenét.

Kis híján eltátottam a szám, alig hittem el, hogy ez a külsőleg mogorvának tűnő srác mennyire kedves. Ekkor a pultra könyökölt, közelebb hajolt hozzám, és őszinte mosollyal azt kérdezte:

– Szerinted miért akartam, hogy te énekelj?

Bambán elvigyorodtam, mert erre a költői kérdésre még csak az agyamba se született válasz.

– Tudod te, hogy milyen nehéz egy szál hangszerre énekelni? – kérdezett megint egy olyat, amiről lövésem se volt. – Főleg ezzel a füledben – bökött rá a hallókészülékemre.

Annyira zavart lettem, hogy izzadni kezdett a homlokom is, és felforrósodott az arcom. Bár lehet, hogy a koktéltól, mivel üres gyomorra ittam. Az előttünk lévő barna és elég erős italból szerencsére még egy korty se fogyott.

– A véredben van a zene, drága barátom – bólogatott Murphy elismerően.

– Hol?

Murphy megint egy jót nevetett rajtam, bár most már én is, mert be kellett ismernem, hogy baromságot kérdeztem.

Koccintottunk arra, hogy zene csörgedezik, genetikai betegséget is hordozó, nem épp mindennapi véremben. Lehúztam a whiskyt, és abban a szent pillanatban megborzongtam.

– Na, erre még öntenem kell egyet! – határozta el Murphy, és felkapta az üveget a fényes pult közepéről, amin esküszöm már akkor hangyákat láttam szaladgálni, pedig alig ittam.

Töltött nekem, újabb koccintás, és borzongás a részemről. Az italnak olyan íze volt, mint a papírnak. Fogalmam sincs, miért jutott ez eszembe. Rá kellett jönnöm, hogy nem szeretem, de azért kértem még egyet. A bódító hatás kicsit se volt ellenemre, sőt, a testem jobban kívánta a szeszt, csak zavarosabb legyen a fejem. A következő pohár után már szűkült a tér, mozgott a pult és Murphy is, bár erősen kétlem, hogy valóban balról-jobbra himbálózott volna. Valamit makogott, de csak ennyit értettem:

– Nemsokára kezdened kéne. Július végén. Addig remélem összehozol egy számot.

Amikor meghallottam a hónap nevét, akkor kicsapongó gondolataim közé egy szó férkőzött:

– Basszus!

– Mi az?

– Elfelejtettem a pasim születésnapját...

– Kiét?!

Persze, hogy Murphy ettől megdöbbent, nyilván nem a memóriagondjaimtól.

– Biszex vagyok.

Kibaszott ital! Kibaszott őszinteség! Rossz hatással volt rám az alkohol, mégis szemeztem a Murphy mögött sorakozó italokkal, roskadozott az üvegektől a polc. Belém hasított hirtelen a szomorúság is, biztos a kezdődő részegség miatt.

Úgy éreztem, hogy mindent szarul csinálok. Jake-el vagy a lányommal kellett volna lennem, ehelyett az egyik bárszéken ülve, egy totál ismeretlen sráccal ittam whiskyt fényes nappal.

Murphy látva, hogy keresztbe áll a szemem, kinyitott nekem egy csomag kekszet, és elém tolta. A hányinger egyelőre elkerült, tömtem a sós nasit.

– Ne aggódj! Nem zavar, hogy meleg vagy – mondta Murphy.

– Nem vagyok meleg, Jacob az...

Arrébb löktem a csomag kekszet a barna pulton, és mivel jócskán elszomorodtam az előbb, már én nyúltam az üvegért, és anélkül ittam belőle, hogy Murphy megengedte volna. Összekeveredett az íze a számban lévő étellel, és már jött is fel a gyomromból egy öklendezés.

– Baszd meg! Haza kéne menned – javasolta Murphy.

Haza. Erről a szóról Grace jutott eszembe, aztán Jacob is, ettől pedig még szomorúbb lettem, ezért a pultra tettem a fejem, és az üveg száját markolva azt mondtam:

– Van egy kislányom, Grace. Nagyon beteg. És Jacob is beteg – panaszkodtam, még sose hallottam olyan vékonynak és könyörgőnek a hangomat.

– Mi bajuk van?

– Grace csontjai könnyen törnek, mint nekem is. Jacob pedig béna – erre a hangom sírásba fulladt.

Emeltem volna a számhoz az üveget, de Murphy gyorsan elvette tőlem.

Elmeséltem neki mindent, ami történt velem, onnantól kezdve, hogy felkeltem a kómából. Arról fogalmam sincs, hogy reagált rá, mivel nem bírtam rendesen kivenni az arcát se. Csupán az utolsó szavaira emlékszem:

– Haza kell menned. Hívok neked taxit. Már én is ittam, kóvályog a fejem, így nem ülök nyeregbe – célzott a motorra.

Ez rendes volt Murphytől, pedig alig ismertük egymást. Az autó hamarosan ott volt, de mégis maradt annyi időm és erőm is, hogy rájöjjek, féltékeny vagyok erre a srácra. Tehetséges volt, jó stílussal. Úgy éreztem magam mellette, a házunk irányába haladva kocsival, mint egy elcseszett kis kölyök. Régen, ha ilyen érzések törtek rám, úgy csináltam, mintha irtó nagy egóm lenne, de akkor ez már nem ment.

Murphy segített kiszállni a taxiból, ekkor megpillantottam Nancy autóját a felhajtón.

Betámolyogtam az ajtón, Nancy azonnal odajött. Csak annyi jutott el a tudatomig, hogy ki van rittyentve. Pontosan ilyen barom módon fogalmaztam meg fejben azt, hogy kisminkelte magát és csinos ruhát visel.

– A gondjaira bízhatom, hölgyem? – kérdezte Murphy, a derekamnál tartva, nehogy összeessek.

– Persze – pislogott nagyokat Nancy, aki ezután átvett engem, segített bemenni a nappaliba.

Szinte levetődtem a kanapéra, kapkodtam a levegőt meggörnyedve. Nancy pár percre egyedül hagyott, hozott egy felmosóvödröt és egy törölközőt.

– Fogd az öledbe! – adta oda a vödröt, amit a lábam közé tettem, átöleltem, mintha emberi lény volna. – Egy pillanat, és jobb lesz – simogatta a hátamat.

Igaza volt. Éreztem, hogy jön a hányinger és a torkomban a savanyú ízt, aztán párszor öklendeztem, és már hánytam is. Kétszer, háromszor rám tört.

– Most már szabad tudnom, miért dől belőled a piaszag? – törölte meg a számat Nancy.

– Ittam – motyogtam, még akkor is gyengéd érzelmeket táplálva a vödör iránt.

– Ez világos, de ugye sejted, hogy neked veszélyesebb részegnek lenni, mint másoknak? Mi lenne, ha elesnél?

– Teszek rá! – morogtam könnybe lábadt szemmel és csöpögő orral.

– Szóval, elmentél inni a haveroddal?

– Munkatárs.

– Ó, ez mindent megmagyaráz – válaszolta ironikusan, aztán komolyra fordította a szót. – Mi a baj Damien? – simogatta tovább a hátamat.

Ekkor ránéztem, és furcsa gondolataim támadtak. Nyilván volt még bennem pia, ha a gyomromban nem is, az agyamban tuti. Vigyorral az arcomon azt mondtam:

– Olyan csinos vagy, ahhoz képest, hogy anyám lehetnél.

– Mi? – ráncolta össze a homlokát Nancy. Szerintem nem tudta, hogy most bókolni akartam-e, vagy inkább beszólni.

– Remélem apám dicsér rendesen, különben megölöm.

– Jaj, te! – csóválta a fejét. – Szerintem jobb lesz, ha elalszol.

– Nem aludhatok, mert...

És eszembe jutott, hogy vedelés közben mi szomorított el nagyon. Majdnem jajgatva szólaltam meg hangosan:

– Ó, Jakey! Elfelejtettem a születésnapját.

– Semmi gond. Most az apjával van, és jól érzi magát.

– Grace pedig megsérült.

– Tudom, felhívott Joyce. Semmi baj Damien – mosolygott rám, elvette tőlem a vödröt, és megfogta a kezemet. – Még egy kicsit gyerek vagy, és komolytalan. Lehetetlen felnőni egy pillanat alatt, emiatt annyira nehéz most neked. Néha olyan, mintha a fiam lennél te is. Aggódom érted, amióta itt vagy Floridában. – Megsimogatta a hajamat, az arcomat is megint, hogy ezzel megnyugtasson. – Az élet nem mindig olyan, amilyennek mi szeretnénk, de meg kell tanulnunk kihozni belőle a legtöbbet, és a lehető leggyakrabban azt tenni, amitől boldogok vagyunk. Én így élem túl a fájdalmaimat.

Csak bámultam rá és nehezen értettem, de tudtam, ha rendesen kijózanodok el fog jutni hozzám az üzenete.

– Ki kell zárni minden negatív és felesleges érzést, mint például a bűntudatodat, ami most gyötör. Meg kell találnod, mi okoz örömet, vagy mi kapcsol ki. Töltődj fel! De most pihenj le! Szerintem ez lesz a legjobb ebben a pillanatban.

– Mehetek Jakey szobájába?

– Semmi akadálya.

Nancy egy nagyon erős nő volt, mégis folyton meglepett azzal, mit tud kihozni magából. Helyt állt még így is, hogy darabokra volt törve. Azon a napon tényleg úgy nézett rám, mint a fiára, és az érintései valódi, anyai érintések voltak. Nagyon rég nem éreztem ilyet, és nem mertem kimutatni, mennyire meghatódtam, ezért gyorsan ott is hagytam őt.

Lefeküdtem Jacob ágyába, bebújtam a takarójába. Nagyon fáradt voltam, majd’ leragadt a szemem, a gondolataim széthullottak. Őrülten fájt Grace és Jake állapota, és ezt a felismerést az ital szabadította fel bennem. Nem akartam mást, csak azt, hogy végre felébredjek és befejeződjön ez a rémálom, de tisztában voltam azzal, hogy olyasmire vágyom, ami sosem történik meg, és ezt nem bírtam elfogadni. Közben bűntudatom lett, mert ittam és az jutott eszembe, hogy ilyen életem is lehetne. Lehetnék laza és menő, mint Murphy.

– Hiányzol! – suttogtam Jake takarójába.

Ő volt a világom. A másik felem. Vele váltam egésszé. Bőven sok fájdalom ért az életben, és csak akkor tudtam elfelejteni ezeket, ha együtt voltunk.

Este hétig aludtam. Amikor felébredtem olyan kimerült voltam, mintha áthajtott volna rajtam egy úthenger. Azonnal beugrott, hogy mit hordtam össze Nancynek.

– Úr isten! Idióta vagyok! – tápászkodtam fel nehezen.

Utcai ruhában és cipőben voltam, tompán lüktetett a homlokom, de legalább pihentem és egy kicsit kitisztult a fejem.

Apa akkor lépett be az ajtón, amikor a folyosón vonszoltam magamat a konyhába, hogy igyak egy pohár vizet. Késő volt ahhoz, hogy most érkezzen meg munkából, hozott egy szatyor kaját, tehát bevásárolt.

– Meg kéne fürödnöd – mondta. – Izzadt vagy és bűzlesz a piától.

– Kösz – böktem oda, s folytattam az utat. Apa persze követett.

Lerakta a cuccot, aztán karba tett kézzel a pulthoz dőlt és nézte, ahogy sorban iszok egy, majd három pohár vizet.

– Miért nem hajolsz a csap alá? – gúnyolódott.

– Jaj, de vicces! – sandítottam rá gonosz tekintettel. – Röhög a vakbelem.

– Nancy felhívott, elmondta, hogy részegen jöttél haza.

– Mi közöd van hozzá? – ültem le az egyik székre.

– Ne légy bunkó! – emelte fel a hangját, majd sóhajtott. – Nem megoldás a problémáidra, hogy elzárkózol előlem és inkább vedelsz.

– Áruld el, te mit tennél a helyemben? – meredtem rá szúrós szemmel.

Apa egy darabig csendben nézett maga elé. Sejtettem, hogy nem fog válaszolni. Vagyis nem azonnal. Amikor rám pillantott, akkor láttam a szemén, hogy aggódik értem.

– Megpróbálnám elfogadni – közölte.

– Elfogadni? Mit éreznél, ha Nancy tolószékbe kerülne, a gyereked pedig beteg lenne?

Apa nyelt egyet, szerintem a szavakat gyűrte le a torkán, amiket azonnal a képembe akart vágni, de tudta, hogy mit lesz helyes mondania.

– Meghalt a nejem. A fiam pedig havonta törte el valamijét. Egyedül maradtam, férfiként, egy kibaszott ritka és veszélyes betegségben szenvedő kisgyerekkel! – kiabált rám. Talán már régóta szúrta ez a tüske, aztán egy mély levegővétellel visszafogta az indulatot. – A sürgősségin azt hitték én bántalak, azzal fenyegettek, hogy elvesznek tőlem. Rengeteg dolgot akartam tanítani neked. Foci, biciklizés. De nem mertem. Féltem, hogy nem leszel velem többé. Elveszítettem mindent, ami fontos volt nekem. A feleségemet, ezáltal a családomat. Tudtam, hogy együtt, ketten kell egy családnak lennünk, és ehhez olyan erőre lesz szükségem, ami... – sóhajtotta a földre tekintve. – Nem volt bennem elég erő, de csináltam, mert akartam.

– Ezt... – ittam még egy kortyot, megremegett a csuklóm, amikor letettem a poharat. – Ezt eddig sosem mondtad.

– Miért mondtam volna? – rántott egyet a vállán. – Nem is érdekelt. Utáltál.

– Nem utáltalak, csak hülye voltam.

– Az elmúlt időszakban sokat változtál, gondolom a műtéted miatt is.

– Bocsáss meg! – suttogtam, nem ment hangosabban.

– Nyilván nem elég, hogy próbálom egyengetni az utadat.

– De elég... Csak...

Apa leült, közel hozzám, komoly tekintettel figyelt engem:

– Tisztában kell lennem azzal, mi zajlik benned, hogy segíthessek.

– Elfelejtettem Jake szülinapját, a lányom megsérült, és eszembe jutott, hogy milyen életet is élhetnék. Lehetnék olyan, mint Murphy.

– Lehetnél, igen. – A tenyere a poharat szorongató kezemhez ért, mire meglepődtem. – Az életben több útra is léphetünk, és itt nem is a helyes irányról van szó, hanem arról, hogy te melyiket érzed a szíved mélyén a te utadnak.

Ekkor egymás szemébe néztünk.

– Mindig van választásunk Damien.

Elhúztam a kezemet, és lehajtottam a fejem, hogy apa ne lássa, mennyi könny gyűlt a szememben, viszont muszáj volt beszélnem, mert a szavak nem hagytak nyugodni.

– Jake-el akarok lenni – suttogtam.

– Oké. – A zsebébe nyúlt, kivette a pénztárcáját, végül elém tett néhány bankjegyet. – Akkor holnap reggel menj és vegyél neki valamit! Vidd el a kórházba! Legyél vele, mert nagy szüksége van rád, és ahogy elnézlek, neked is őrá.

ÚJ SZÜLETÉSNAP

Jacob

Másnap már az új székemmel gyakoroltam a mozgást a szobámban. Igaza volt apának, tényleg könnyebben használtam. A térdem kezdett gyógyulni, ezért behajlíthattam, egyébként is rendesen kellett tornáztatni az ízületet, hogy teljesen helyrejöjjön. Valaki kopogott, aztán belépett az ajtón dr. Rosalyn Bennett, a pszichiáterem.

– Hogy vagy ma Jacob? – mosolyogva ült le az ágyam szélére.

– Egész jól.

Dr. Bennett csodálkozva nézett, nem igazán hallott még ilyet tőlem. Édesanyámmal egyidős, afroamerikai nő volt, általában hétköznapi öltözéket viselt, hosszú sötétbarna, hullámos haját leengedve hordta. Mindig frusztrált a jelenléte, és alig vártam, hogy békén hagyjon. Akkor is kialakult bennem egyfajta feszengés, de már kevésbé olyan erős, mint pár napja.

– Ha igaz a hír, tegnap lettél tizenkilenc – mondta.

– Igen, apától kaptam a széket.

– Hogy tetszik?

– Király.

Rosalyn szélesebb mosolyra húzta a száját. Már láttam a szemében a következő kérdéssort, és kissé aggódtam, akarok-e majd válaszolni. Eddig egyszavas válaszokat adtam neki, de most már elég sok mondanivalóm volt. Pont emiatt feszengtem, a hirtelen kitárulkozástól, főleg egy idegennek.

– Jó irányba haladsz Jacob – szólalt meg, hosszú csend után.

– Ezt hogy érti?

– Kezdesz felemelkedni a depresszióból. Hallottam a ficamról. Tudom, hogy önálló akarsz lenni, és ez csodás, bár néha nem árt elfogadni mások segítségét. Sok tanulás vár még rád, azonban már felfedezted az utad, ami azt jelzi, hogy gyógyul a lelked.

– Igyekszem.

– Lassan rátalálsz önmagadra, ebben az új életben, tulajdonképpen újjászületsz. Most még nem érzed, de ha sikerül elérned néhány célod, rá fogsz jönni, miről beszélek. Vannak már céljaid?

– Sokat úsztam régen. Talán újra sportolhatnék. Persze, amit tudok.

– Ez remek ötlet.

Dr. Bennett sóhajtott, aztán a szemembe nézett:

– Mit szólnál ahhoz, ha ma eljönnél velem a csoportos foglalkozásra?

Erre semmit se feleltem, lehajtottam a fejem. Ez a téma folyton felmerült, és még mindig összeszorult tőle a gyomrom.

– Nem szeretném siettetni a dolgot, de segítene kényelmesebbnek érezni az új tested, az új életedet.

Mély levegőt vettem, ám csak bólintani tudtam.

A foglalkozás a földszinten volt, ezért lifttel le kellett mennünk. A folyosókon betegek, orvosok rohangáltak, sokan várakoztak is, szörnyű hangzavar uralkodott, egyszóval belecsöppentem a hétköznapi életbe. Senkinek se tűnt fel egy kerekesszékes, de azt éreztem, az összes szempár rám szegeződik. Páran arrébb álltak, hogy ne akadályozzanak engem a haladásban, és minél többen tették, annál kényelmetlenebbé vált a helyzet. Nem szándékosan különböztettek meg másoktól, én azonban a hátam közepére se kívántam senkit, amikor megérkeztünk.

Dr. Bennett kinyitotta a fehér ajtót, és előre engedett, ezután jött ő is, élénken köszönt a jelenlévőknek.

A helyiségben rajtunk kívül öten voltak. Itt egyszerű tájat ábrázoló festmények díszítették a halványzöld falat, és nem hirdetmények, vagy emberi testet bemutató képek, mint egy rendelőben, amik az adott orvos munkájához illettek. Kórházszag se volt, mert a nyitott ablakon át befújta a szél a virágillatot az udvarról. Ez az egész akár meg is nyugtathatott volna, de a rosszkedvem inkább csak fokozódott, amikor valaki megszólított.

– Megint egy szerencsés ember – jegyezte meg az egyik fickó meredten nézve engem, kissé már ráncos arcán gúnyt fedeztem fel. Elektromos kerekesszékben ült, és az egyik kezét, a kartámasz végén lévő, a széket irányító karon tartotta.

– Neked is szép napot Andrew! – ült le Rosalyn a barna bőrfotelba.

Mindenki köré gyűlt, én meg követve a nyájat közelebb gurultam.

– Bemutatom nektek Jacobot – intett felém Rosalyn.

A többiek egyszerre köszöntek nekem. Kirázott tőle a hideg. Egy hang se jött ki a torkomon, bámultam őket ökölbe szorított ujjakkal. Eleget találkoztam tolószékesekkel a tornán, de egyikükkel se beszéltem.

– Mit szólnál ahhoz Jake, ha mesélnél nekünk magadról?

Mesélni? Mégis mit meséltem volna ezeknek az embereknek, akik ugyanazt élték át, amit én? Akkor még nem tudtam, hogy minden bénulás más. Mert nem maga a bénulás határozza meg a tüneteket, hanem a gerinctörés, annak szintje és mértéke. Vannak közös jellemzők, de nem vagyunk egyformák.

Az engem méregető, várakozó tekintetektől hevesen dobogott a szívem, menekülni akartam a saját közösségemből. Azért voltunk ott, hogy egymást segítsük, támogassuk, ám engem a közelségük csak jobban elkeserített. Ismét felvillant az agyamban, hogy gyűlölök kórházban lenni, székben ülni, nem férni be minden ajtón, és visszaemlékezve a folyosón rám villanó tekintetekre, lelki szemeim újra sajnálatot láttak az arcokon. Egyetlen apró kellemetlenség visszalökött a depresszióba. Már összehúzott szemöldökkel, szorosra zárt ajkakkal figyeltem a parkettát inkább.

– Mi bajod? – törte meg Andrew hangja a csendet. – Mikor lettél nyomorék?

– Andrew! – szólt rá visszafogottan dr. Bennett. – Jacob nemrég szenvedte a balesetét.

Ekkor közelebb húzódott hozzám a fiatal nő, aki a jobb oldalamról mosolygott rám mindvégig. Hasonló székben ültünk, csak az övének zöld színű volt a váza. Laza, majdnem sportos ruhát viselt, barna haját a tarkóján összekötve hordta, alig lehetett harminc.

– Én tíz éve vagyok székben – mondta. – Hidd el, meg fogod szokni. Hány éves vagy?

– Kit érdekel? – vágott közbe Andrew.

Még arra se volt időm, hogy a kérdésre feleljek, a borostás, kissé ősz hajú fickó szúrós tekintete még jobban belém fojtotta a szót.

– Senkit se érdekel, hány éves vagy – folytatta a pasas. – Itt bennünket csak az érdekel, mennyire szar neked.

– Fejezd be Andrew – kérte dr. Bennett.

– Szerinted ezek az emberek nem örülnek annak, ha meglátnak engem?

Felemeltem a fejem, mert szédülés fogott el. Egyre nehezebben kaptam levegőt, a helyiséget kicsinek, fullasztónak éreztem. Pillantásommal menekülőutat kerestem.

– Te nem érzed magad szerencsésnek?

A kérdésre Andrew-ra néztem, és nyeltem egy nagyot, már émelyegtem az idegességtől. A férfi nyaki gerinc sérülést szenvedett egy vonatbalesetben tizenöt évvel találkozásunk előtt. Ahogy figyeltem őt megrémített a tudat, hogy képtelen mozogni, vagy érezni, csupán a kézfejét irányította, amivel a kart fogta.

– Én kibaszott szerencsésnek érezném magam a helyedben Jacob – tette hozzá gúnyosan a nevem. – Legalább te tudsz magadtól szarni.

– Elég volt Andrew! – szólt rá újra Rosalyn, de ezúttal erélyes hangon. – Szerintem jobb volna, ha most inkább pihennél otthon egy kicsit.

– Szuper! Úgyis kint vár a nyolcvanéves anyám a folyosón.

Ekkor felemeltem reszkető kezem, de csak a mellkasom magasságáig, jelezve, hogy meg szeretnék szólalni. Dr. Bennett egy széles mosollyal adott szót nekem.

– Én megyek – nyögtem ki végre valamit.

Rosalyn egy bólintással beleegyezett.

Elindulva kifelé leesett egy kő a szívemről, és kitárva az ajtót, az arcon csapó kórházszagban fellélegeztem. Nem érdekelt, hogy egyedül kell visszatérnem az osztályra, csak engedjenek!

Pár métert haladtam a folyosón, meredten bámulva a szürke liftajtót, amikor meghallottam dr. Bennett hangját:

– Jake!

Erre megálltam, és félig felé fordultam. A nő sietős léptei miatt kissé szuszogott.

– Ne haragudj Andrew-ra. Épp rossz napja van, nem mindig ilyen. Nem lehet kiszámítani, mikor milyen a hangulata.

– Nem gond.

Otthagytam Rosalynt. A szobám felé haladva a folyosón ismét belém hasított az érzés, hogy el kell bújnom, egyedül lenni a saját világomban, ami azt eredményezte volna, hogy ismét elsüllyedek a depresszióban. Rettentően sajnáltam Andrew-t. Már akkor is tudtam, milyen nehéz az élet a székben, azonban nekem csak valóban újjá kellett születnem, ahogy dr. Bennett mondta, amit úgy érhettem el, ha megtanulom, hogyan legyek önmagam. Erős volt a karom, a felsőtestem, ez képessé tett az önállóságra, annyira, ha hazamegyek teljesen elhagyhassam az ápolást, bár a fizioterápia és a gyógyszerek a mindennapjaim része fog maradni.

Bele se mertem gondolni abba, mit tennék Andrew helyében. Megborzongtam, ha elképzeltem magam az ő elektromos székében. Már majdnem a kórteremnél voltam, amikor eszembe jutott, hogy a balesetkor fejjel is nekisodorhatott volna a hullám a mólót tartó oszlopnak. Ekkor megálltam egy percre, kissé félrehúzódtam, hogy mások el tudjanak menni mellettem. Kirázott a hideg és csupa libabőr lettem attól, hogy majdnem megfulladtam a vízben, vagy a koponyám, esetleg nyaki csigolyám is törhetett volna.

Fújtattam egyet, és gondolatban megráztam magam, majd lökve egyet a hajtókarikán elindultam. Nagyot sóhajtva nyitottam ki az ajtót, erre eltátottam a szám, a lélegzetem elakadt, és mosoly kúszott az arcomra.

Damien piros pólóban, kék farmerban, fehér sportcipőt viselve állt a szoba közepén. Világosbarna haj kanyarodott a homlokán, úgy kipirult, hogy a szeplői is elhalványodtak, amint megpillantott engem.

Már nem is érdekelt, mi történt odalent. Hihetetlen hatással volt rám ez a srác.

– Nem szóltál, hogy jössz – gurultam közelebb.

Damien sok dologra nem emlékezett, ami köztünk történt, azonban én tudtam, hosszú utat jártunk be együtt, és most itt vagyunk. Nem sejtettem, mi célja van ezzel a sorsnak, milyen próba volna, és majd mit kapunk érte, de valamiért hinni kezdtem abban, hogy minden okkal történik. Lehet, hogy ezzel nyugtattam magamat, mert magyarázat nélkül nem bírtam volna feldolgozni a baleset következményeit. Ez a fiú még mindig itt volt velem, nem mondott le rólam.

– Ülj le! – biccentettem az ágy felé, és átültem oda én is.

Damien helyet foglalt, egész közel hozzám, és kivett a zsebéből egy papírtasakot.

– Hoztam valamit – mondta, és megmutatta mi van a csomagban.

Kinyitottam a számat, de a szavaim nehezen álltak össze.

– Ez a tiéd. – Belenyúlt a papírtasakba, és kihúzott belőle egy egyszerű ezüst színű karkötőt. – Születésnapod volt, de elfelejtettem. Kérlek, ne haragudj!

Damien rám pillantott gyönyörű szemével, és elárasztott engem egy furcsa békesség. Imádtam ezeket a szemeket, a sclera kék árnyalatát, mert ettől ez a vékony, törékeny fiú különlegessé vált a számomra. Mert ezek a szemek, bármilyen fáradtnak is tűntek, eszembe juttattak egy csomó szép emléket, ami egyedül csak a miénk volt.

– Köszönöm – mosolyogtam rá.

Damien a csuklómra tette a karkötőt, aztán kiemelt egy másikat is a csomagból, amit ő vett fel.

– Látod ezt? – mutatta a karkötőjén lévő „J” betűt. – Ez a te neved kezdőbetűje. – Aztán mutatta az enyémen lévő „D” -t. – Ez pedig az enyémé. Mi összetartozunk. Te engem viselsz, én pedig téged.

Remegő kézzel tapintottam meg az ő hófehér kezét, és az ölembe fektettem. Ez a kéz már többször megérintett engem, és nem is vágytam másra sosem, csak arra, hogy sokáig, akár életem végéig érezzem melegségét, megnyugtató simogatását.

Damien kissé elfordult, egészen lehangoltnak tűnt. Furdalt, hogy vajon mi bánthatja, de mielőtt megkérdezhettem volna, azt mondta:

– Tök jó ez a szék.

– Apától kaptam.

Damien hangosan és nagyot sóhajtott, de a kezét nem mozdította el az ölemből. Nem tudtam, mire gondol, viszont halk szuszogása kicsit megijesztett.

– Szeretlek Jacob Sullivan – mondta, majd összefonta az ujjait az ujjaimmal. – És rettenetesen sajnálom, ami történt.

Egy furcsa érzés ütött mellkason, túlmutatott a szerelmen, a gyerekes ragaszkodáson. Soha életemben nem környékezett meg ilyen mély, komoly, már-már felnőtt szeretet senki iránt azelőtt, hogy megismertem Damient. És pont ez késztetett arra, hogy azt kérdezzem:

– Biztos, hogy ezt szeretnéd? Velem szeretnél maradni?

– Még szép, hogy veled!

A világért se ártottam volna Damiennek azzal, hogy egy olyan emberrel kelljen lennie, aki feleannyit se adhat neki, mint egy egészséges társ. Az utam még hosszú volt önmagam megismeréséig és elfogadásáig, és rettegtem az összes akadálytól, ami könnyen előhozhatja belőlem legrosszabb énemet. Féltem kitenni őt ennek a veszélynek.

Damien rám nézett, kétségbeesett, könnyes szemmel. Fogalmam se volt mi történt vele, amióta a kórházban éltem a mindennapjaim, de ezt az oldalát addig kicsit se ismertem.

Megsimogattam szép, hullámos haját, biztató mosolyra húzva az ajkam. Résnyire kinyitotta a száját, de alig bírt megszólalni:

– Jakey... – suttogta a nevemet. – Annyira sajnálom! Ha tudtam volna úszni, nem esik semmi bajod.

– Ó, ne, ne! – fogtam a két tenyerembe az arcát. – Ezt nem akarom hallani.

Egész közelről figyeltem Damient, a napfény megcsillant a könnyein, a kicsorduló cseppeket azonnal letöröltem az ujjam helyével. Lágy csókot leheltem vékony ajkára, aztán a homlokomat a homlokához érintettem.

Csak hallgattuk a csendet, élveztük, ahogy ránk süt a fény, és annak langyos érzése azonnal megtöltötte a fejemet csodálatos emlékekkel. Bárcsak átadhattam volna neki az első csókunk képét, ami a szobámban csattant el, vagy a parton töltött gyönyörű délutánjainkat, vagy azt, amikor éjjel, a víz mellett fekve, a hold tekintete alatt, egymáséi lettünk, és aztán megfürödtünk a hideg óceánban.

A múltamra való emlékezés erős marokkal szorította a szívem, és ki is tépett egy jókora darabot a lelkemből. Hisz, akkor még tudtam járni. Új élet – mondtam magamnak gondolatban.

Damien és én újra egymásra néztünk, és én pont azt láttam rajta, amit sosem akartam, amit anyán is láttam folyton, meg apámon: rettenetes szomorúságot. Ha magamért nem is, érte mindenképp küzdenem kellett. Megfogtam ismét mindkét kezét, egyforma karkötőnket nézve óvatosan simogattam a kézfejét, ezzel kordában tartva halvány remegését.

– Jól vagyok Damien, nincs miért aggódnod, és azt végképp felejtsd el, hogy a balesetemért te vagy a hibás. Kezdem sejteni, hogyan fogom feldolgozni ezt.

– Segítek... – mondta, és megszorította az ujjaimat.

– Már csak a jelenléteddel is segítesz.

Rámosolyogtam Damienre, és belőle is sikerült kicsikarnom egy mosolyt.

– De elsősorban magamban kell helyretennem a dolgokat. Akkor születtem, amikor felkeltem az altatásból. Az lesz az új születésnapom.

Közelebb húztam őt, és a vállamra hajtottam a fejét. Ekkor körém fonta a két karját, szorosan ölelt, a nyakamhoz bújva. Öleltem én is, és éreztem, hogy milyen gyorsan dobog a szíve, pont olyan gyorsan, mint az enyém. Egyszerre, hangosan és fullasztóan lüktetett. Ahogy teljesen hozzám bújt, a bőrömre tapadt az orrán át kifújt levegő és a sok-sok könnycsepp, ami lefolyt az arcán. Az ölelésem szorosabb lett, amikor felnyögött, majd először halkan, végül egyre hangosabban sírni kezdett.

Csak néztem előre, a helyiség berendezései foltokká mosódtak el. Fogtam őt, egy szót sem szóltam, csak hagytam, hogy mindent kiadjon magából, közben megragadta a pólómat is, mintha kapaszkodott volna belém.

Nemsokára eltávolodott, az arcát törölgette, és megdörzsölte a szemét. Megtörölgettem én is, megigazítottam a haját, közben azt mondtam:

– Teljes szívemből szeretlek, és megbirkózom a balesetemmel. Érted, ha kell, már holnapra megteszem.

Sokáig nem kaptam választ. Damien csak figyelt, az ablakra tekintve, amin keresztül látni lehetett a fák lombjának legtetejét.

– Én sem vagyok egyszerű eset – sóhajtott fel. – Az egyik fülemre süket vagyok, ott egy vas a combomban, két nagy heg van rajtam, s ebben az évben háromszor élesztettek újra. A töréseket már nem is mondom. Ja, meg az amnéziám...

Egy kicsit felém fordult, felnevetett, furcsa, de még ez is szomorúan hangzott.

– Pont te vigasztalsz, amikor fordítva kellene lennie – csóválta a fejét.

– Miért ne tehetném meg, ha szeretlek?

– Fogalmam sincs mit élsz át, csak próbálom megérteni. Biztos te is láttál engem borzasztó állapotokban.

– Az nem kifejezés.

– Jakey, fontos vagy nekem.

Simogatni kezdtem a szeme alatt, közel hajoltam hozzá, aztán megcsókoltam. Az orrát az orromhoz érintette, és viszonozta a csókomat.

Megfogtam a lábamat, behajlítottam, és a térdemre tettem a lábfejem, kikötöttem a cipőm, aztán levettem. Ugyanígy váltam meg a másik cipőmtől is. Feljebb húztam magam az ágyon, nekidőltem a támlának, és épp inteni akartam Damiennek, hogy jöjjön ő is, de döbbent tekintete összezavart.

– Mi van? – vigyorodtam el bambán.

– Ez menő volt – köhintett.

– Gyere, bújj ide!

Damien is levette a cipőt, és felmászott hozzám, a mellkasomra feküdt, én meg jó szorosan átöleltem. A közelsége kitörölt minden rosszat a gondolataim közül, ami addig fekete volt, hirtelen színes lett. A keze véletlenül a hasamhoz ért, erre rám pillantott ijedten. A mozdulat valószínűleg megszokásból indult el, és Damien észre se vette, csak mikor már végbement.

– Mi a baj? – kérdeztem.

– Én csak nem tudom, meddig érzel.

– A köldökömig, alatta semmit. Se hideget, se meleget, se érintést, nulla... – sóhajtottam. – Spasztikus paraplegia.

Damien kis híján eltátotta a száját, és láttam a tekintetén, hogy csikorognak a fogaskerekek az agyában.

– Biztos furán hangzik, de nem furább, mint az Osteogenesis Imperfecta.

– Baszd meg! – nevetett fel Damien. – Így van orvosi nyelven a bénulás?

– A görcsös alsóvégtag bénulás. Vagyis nem petyhüdt bénulás. Megmaradtak a reflexeim, mert azokat nem az agy irányítja, szóval, ha térden vágsz kalapáccsal valószínűleg tökön rúglak.

– Milyen szemét vagy! – ült fel Damien, és ököllel vállon ütött. – De mit jelent, hogy görcsös?

– Nem vékonyodik el a lábam, sőt, inkább kemények az izmok, és gyakran görcsölnek is.

Én mosolyogtam, hogy szépítsek a helyzeten, de Damien még rémültebb arcot vágott.

– Ne bámulj így! Tudom, gáz, de ne sajnálj!

– Oké – válaszolta, aztán visszahajtotta a fejét a mellkasomra. – Én is utálom, ha sajnálnak.

– Egyre több közös van bennünk.

Ezúttal ő hajolt közel hozzám, az ajkát az ajkamra tette. Lassan mozgatta a száját, közben megsimítottam a nyakát, ekkor gyorsabb lett és hevesebb, a nyelve a nyelvemhez ért, újra és újra.

– Imádlak – suttogta. – Mert édes a csókod, mint a méz.

– A tiéd még édesebb.

– Nem, mert a tiéd édesebb.

– Ne ellenkezz velem! – mondtam, és belecsíptem az oldalába.

Damien hangosan felkacagott.

– Kell most csinálnod valamit? – kérdezte, miután hozzám bújt.

– Semmit. Miért?

– Csak mert olyan jó veled.

Összefontuk az ujjainkat, felemeltük a kezünket, és figyeltük a közös karkötőnket.

– Bárcsak lefényképezhetnénk, és feltehetnénk a netre – jutott eszembe.

– Miért ne?

– Mégis mivel magyaráznád, hogy egyforma?

– Azzal, hogy együtt járunk.

Ezen korábban igencsak forgattam volna a szemem és tiltakozom, de akkor már nekem teljesen mindegy volt, hogy mit gondolnak idegenek a szexualitásomról.

Elvettem a mobilomat az éjjeliszekrényemről, és csináltam egy fotót a kezünkről, a karkötő csak úgy csillogott a napfényben.

– Legyen egy kettőnkről is – kérte Damien.

– De ez egy kórház?

– Kit érdekel? Kiteszed új profilképnek.

Ezen is vállat vontam, és ráböktem a jelzésre, ezután már kettőnket láttam fekete mobilom kijelzőjén.

– Irtó szar a hajam! – vettem észre, és már meg is igazítottam.

– Dehogy az! – nevetett rajtam Damien, aztán megcsókolt. – Jó pasi vagy.

– Te meg cuki.

– Tudod ki? – szólalt meg morcosan.

– Nem érdekel mit gondolsz, szerintem az vagy.

Felemeltem a mobilt, és elkészült a közös fotónk.

TÖRÖTT SZÁRNYAKON

Eltávolodtunk egymástól, Jake nagyot sóhajtott.

– Nincs kedved levegőzni? – kérdeztem. – Ha már semmi dolgod.

– Ezt úgy kérdezted, mintha egy szállodában lennénk, és épp nyaralnánk.

– Majdnem olyan.

– Ritkán szoktam kimenni. Meg rühellem a tornákat és a mindenféle vizsgálatot.

– Ismerős...

Elég sok közös lett bennünk, de én az amnéziám ellenére jól emlékeztem arra a fiúra, aki mindenáron vissza akarta szerezni a múltam elveszett darabkáit. Akárhányszor a kerekesszékre pillantottam összeszorult a torkom, megfájdult a szívem. Jacob Sullivan egy erős fiúként élt bennem, aki úgy úszik, mint egy bajnok, és szélsebesen tekeri a biciklit, miközben én ölelve őt kapaszkodok. Nem az bántott, hogy Jake megváltozott, hanem az, hogy ezekre a dolgokra már nem képes.

– Mi bánt? – Jacob megtapintva az államat felemelte a tekintetem, mert már hosszú ideje lógattam az orromat.

– Semmi se...

– Menjünk ki! Jót tenne a levegő nekem is.

Jacob közelebb húzta a tolószéket, és átült bele, megfogta a lábát és rárakta a lábtartóra, először az egyiket, majd a másikat.

Felálltam, megkerültem az ágyat. Lenéztem rá, ő fel rám, egy darabig így is maradtunk. Bevillant egy kép pár hónappal ezelőttről, amikor bementem hozzá a szobájába panaszkodni, hogy milyen szörnyen depis vagyok az amnéziám miatt. Már akkor is éreztem, pedig őrá sem emlékeztem, hogy valami összeköt minket, egy láthatatlan fonál, ami az én szívemből, az ő mellkasáig vezet. És az a kissé ijedt, de egyben boldog arc, most már vékonyabb és kimerültebb volt, hiába mosolygott. Rá kellett jönnöm, hogy milyen szánalmas voltam eddig. Egy olyan betegség miatt nyavalyogtam, ami alig van kihatással az életemre, ehhez képest Jake szinte mindent másként csinált, mint eddig.

Észrevettem, hogy egy papucs van az ágy mellett. Pislogtam, hogy kicsit visszatérjek a valóságba, mert az előbb nagyon elmerültem a gondolataimban. Azt kérdeztem:

– Felveszed, vagy inkább a cipőt?

– Jó lesz az is. Add ide!

– Segíthetek?

Jacob vállat vont, és azt felelte:

– Neked megengedem.

Leguggoltam, megfogtam Jakey bokáját.

– Másnak nem hagyod, hogy segítsen? – pillantottam fel rá, miután a lábára húztam a papucsot.

– Egyelőre muszáj hagynom, de önálló akarok lenni.

– Az szuper! – álltam fel.

– Nyomás! – biccentett kifelé.

Mögé akartam menni, de ekkor rám szólt:

– Eszedbe ne jusson tolni! – sandított rám, én meg szinte rémült képet vágtam.

Feltűnt valami fura a széken:

– Nem is lehet tolni.

– De igen, csak le van hajtva a kar. Pont azért, mert nem vagyok teljesen életképtelen.

– Oké! – mondtam tiltakozón. – Hozzá se nyúlok!

– Ez a beszéd! Indulj! – helyeselt Jake, majd rácsapott a fenekemre, és tényleg meg is indultam előre.

Mégsem mentem ki az ajtón, helyette zavartan hátrafordultam, és egy fülig pirult Jacobbal találtam szemben magam.

– Öm... Ez reflexből jött... Izé – szusszant fel. – Amiről beszéltem... Tudod?

Ezt a magyarázatot! A karjának semmi baja se volt. Igen, reflex, amit az irányított, hogy én voltam a pasija, és elnézve milyen zavarba jött hirtelen, maga se számított rá, hogy megteszi.

Ha őrá gondoltam egy szerény, visszafogott srác jutott eszembe, aki nem meri megfogni a kezemet a strandon, mert fél mások véleményétől. Egy odaadó, szerény Jacob lebegett lelki szemeim előtt, akivel néha barátokként veszekszünk, de sose parancsolgat, és nincs a szavaiban gúny vagy irónia.

Minden törés formál. Nálam jobban ezt senki se tudta. De ennyire? Csípett a fenekem, úgy rácsapott!

Nagyon édes volt az arca és megszeppent mosolya. Egyszer se csinált még ilyet, és ezt csak azért merem bizton állítani, mert ki se néztem volna belőle, meg se markolta a fenekem soha.

Jacob a folyosón haladva gyakran felemelte a tekintetét, és rápillantott az ápolókra, betegekre. Azt nézte, figyelik-e, de itt nem volt furcsa, ha valaki tolószékkel közlekedik. Jól ismertem ezt az érzést. Nem akart sajnálatot, megdöbbenést, egyáltalán semmit sem látni mások arcán.

A lifthez érve várnunk kellett, mert foglalt volt. Jacob nagyot nyelt, aztán elfintorodott, majd a lépcső felé sandított. A mellkasa felemelkedett, aztán lesüllyedt, hallottam, ahogy szuszogva lélegzik. A szürke liftajtó felett lévő számok lassan villantak fel.

Rámosolyogtam Jacobra, hogy ne aggódjon, de ő csak lehajtotta a fejét.

Mire végre megérkezett a lift már rajtunk kívül ketten várták, és egy ápolónő is odarohant. Kinyílt az ajtó, ketten be is ugrottak. Micsoda kedvesség!

– Menjetek csak! – mondta a nő. – Tudok várni.

Jake begurult előttem, befurakodtam én is. Eléggé heringparti volt, nem beszélve a hőségről, mégis maradt annyi mozgásterem, hogy Jacobra pillantsak. A kezét az ölében tartva tördelte az ujjait, lefelé nézve.

Végre leértünk a földszintre, a mögöttünk lévő emberek tódultak volna kifelé, de várniuk kellett ránk, és valaki száját elhagyta egy morgás is.

Jake-nek egész jó kedve volt a kórteremben, itt azonban hallgatag lett. Mivel mellette sétáltam, ő pedig ült, az arcát nem láttam, de sejtettem, hogy a mosoly egy időre eltűnt róla.

Egy nagy, fotocellás üvegajtó vezetett a hátsó udvarra. Csak néhányan sétáltak a fák között, páran ültek a padokon. Gondoltam, mi is, vagyis én leülhetnék, ezért az egyik pad felé biccentettem. Amikor helyet foglaltam a pálma nagy leveleinek árnyéka alatt, ismét meg tudtam fogni Jakey hófehér és hideg kezét. Nemrég is ilyen fehér volt, de mégis néhol lebarnult a bőre, amiért sok időt töltött a napon. A mellkasa, a lába, csak ott nem, ahol fedték a ruhák. Most azonban sápadt volt a karja, kilátszódva a fekete pólóból. Ezt eredményezte a rengeteg kórházban töltött hét. Ahogy sejtettem, akkor már nem mosolygott, komor tekintettel nézte a földet.

Sok ember fájdalmát szívtam akkor magamba: a lányomét, Ameliáét és valamennyire Nancyét is, mert tudtam, hogy majdnem ugyanazt érezzük. Mi voltunk az a két ember, akik a legjobban szerettük Jake-et. De az övével mindenképp meg akartam birkózni. Elnyelni és soha nem engedni ki, teljesen megsemmisíteni.

Jó darabig nem beszélt, ezért úgy gondoltam, itt az ideje megszólalnom:

– Nemrég oltári baromságot csináltam.

– Lehet, hogy jobb, ha nem is tudom – pillantott rám.

Szerettem volna nevetni látni, hallani megint, ahogy boldog.

– Ittam. Nagyon sokat.

– És? – rántotta fel az egyik szemöldökét.

– Hazamentem, és otthon volt az anyád. Megdicsértem, milyen szép és csinos, annak ellenére, hogy milyen öreg.

Jacob összeráncolta a homlokát, és azt mondta döbbenten:

– Te nem vagy normális. Beszóltál anyámnak?

– Nem beszólni akartam. Részeg voltam.

– Baszd meg! – vigyorodott el. – Ez annyira rád vall. Minek iszol egyáltalán?

– Fogalmam sincs – vontam meg a vállam.

Jakey mindig másokat nézett, és kissé összehúzta magát, amikor valaki közelebb jött. Észrevettem, hogy csupa libabőr, ezért megsimogattam a karját.

– Senki sem figyel téged – súgtam neki.

Csak bólintott, és egy erőltetett mosolyra húzta a száját.

– Jakey, édesem!

Nem tudom, hogy miért jött az utóbbi szó a számra, de én is pont úgy meglepődtem, mint ő. Azon a napon elég sok meglepetést okoztunk egymásnak. Most már az én arcom forrósodott, és biztos voltam abban, hogy a homlokomig elpirultam. Azonban nem bántam, hogy így becéztem őt, mert Jakey tekintetén meghatódás tűnt fel.

– Édesem, semmi baj. – Megfogtam mindkét kezét, és cirógattam a kézfejét a nagyujjammal. – Te ugyanaz az erős srác vagy, aki voltál, csak meg kell találnod őt magadban.

– Igazad van, és hálás vagyok neked. De inkább beszéljünk arról, hogy mi jogon becézgetsz?

Tetszett, hogy végre kötekedik velem, ettől már kevésbé voltam zavarban.

– Te is igazán becézhetnél.

– Oké. Úgy foglak hívni... – tűnődött el. – Dami maci...

– Nem is vagyok olyan, mint egy maci.

– Igaz, olyan vagy, mint egy majom.

– Majom?

– Igen. Mint egy kis maki. Amelyik össze-vissza ugrál a fán az állatkertben, és be sem áll a szája, meg ellopja a látogatók cuccait, ha nem figyelnek.

– Hm... – könyveltem el a dolgot gondolatban. – Tehát, ilyen vagyok.

– Ja. – Megszorította a kezemet. – A kis makim.

– Tudod mit? – mosolyodtam el. – Ez bejön.

Kezdett feloldódni Jake-ben a feszültség kint is, ettől nyugodtabb lettem. Ezért nem akartam, hogy sokáig tartson a csend.

– Van melóm – mondtam. – Grace miatt dolgoznom kell.

– Milyen munka?

– Énekelni fogok egy bárban.

Jakey egy darabig nézte a közös karkötőnket, talán eszébe jutott valami, de hosszú sóhaj után szólalt meg csupán:

– Imádom a hangod. Gyönyörűen énekelsz.

– Köszönöm. Azt javasolta a srác, akivel együtt fogok dolgozni, hogy írjak dalt. Szerinte a véremben van a zene.

– Lehet van benne valami.

– Hogy kell dalt írni?

– Biztos, mint egy verset.

– És miről szóljon?

– Az érzéseidről.

Ez milyen igaz volt! Furán néztem Murphyre, amikor arra kért, írjak dalt, de így, hogy már kaptam hozzá egy kis inspirációt nem is tűnt olyan kanyargós labirintusnak a dalírás.

– Ha hazamegyek írok is egyet – szólaltam meg hosszú gondolkodás után.

– Mennyi az idő?

Kihúztam a mobilomat a zsebemből:

– Fél tizenegy.

– Jaj, ne! – mordult fel Jacob. – Tizenegykor mehetek a medencébe.

– Az király! Voltam benne én is.

Jacob csóválta a fejét, aggodalom ült az arcán.

– Mi az? – kérdeztem.

– Félek a víztől.

Lassan visszacsúsztattam a zsebembe a mobilt, és hirtelen nem tudtam mit mondjak. Hidegzuhanyként ért a dolog, pedig nyilvánvalónak kellett volna lennie. Hisz, vízben sérült meg.

Nem akartam, hogy ez a tökéletes srác bármitől is féljen. Sápadtsága ellenére jóképű volt, és már láttam a szemében az elszántságot, hogy igenis meg fog gyógyulni, ha testileg nem is, lelkileg száz százalék. De a víz említése félelmet festett a tekintetére, és én ezt nem szerettem volna.

Közelebb hajoltam hozzá, majd elsimítottam egy fekete tincset a homlokáról, amit a langyos szél odafújt.

– Ha szembenézel a félelmeddel megerősödsz, és soha többé nem rettegsz semmitől.

– Ezt te honnan tudod annyira?

– Mert én már megtettem. Belementem az óceánba egyedül, és azóta már nem tartok a nyílt víztől. – A két tenyerembe fogtam az arcát, gyönyörű kék szeme félelemtől reszketett. – Ha hazajöttél, dolgozni fogunk ezen. El fogod engedni a félelmed, megígérem.

Kissé felemelkedtem a padról, és átöleltem Jake-et.

– Te pedig írd meg azt a szép dalt – suttogta a fülembe.

*

Carter Sullivannek volt egy vállalkozása, jó pár üzletet nyitott hosszú karrierje alatt, rengeteg holmit árult házak építéséhez, felújításához. Nem csak egyszerű barkácsboltról volt szó, mindegyik akkora területet foglalt el, akár egy pláza, emelet nélkül. Amíg a dalomat írtam, és Murphyvel zenévé változtattuk, gyakoroltuk, addig Carter az összes napját nálunk töltötte. Kicsit nehezen koncentráltam úgy, hogy fúrtak-faragtak két ismerősével, ám tudtam, muszáj átalakítani az otthonunkat. Kiszedték a küszöböket, lejjebb tették a villanykapcsolókat. A legtöbb munkájuk a fürdőszobában akadt. Kiszedték a kádat, zuhany került be, amit egy üvegfal takart. Fém kapaszkodót szereltek fel, hogy biztonságos legyen, hasonló került a toalett mellé is. Az új mosdó helyét kimérték, hogy Jacob rendesen odaférjen hozzá a tolószékkel, dönthető tükröt raktak fölé.

Majdnem végeztek, amikor eljött az első munkanapom. Félretettem az izgatottságomat, hogy beszéljek Carterrel. Reggeltől az járt az eszemben, hogy milyen sokan lesznek a bárban, és mind engem fognak figyelni. Jake apja épp kiment a teraszra pihenni, felnyitott egy üveg sört az árnyékban, én meg az étkezőasztalnál úgy csináltam, mintha gyakorolnék estére, szövegemet olvasva, de valójában pont ezt a percet vártam. Carter általában ugyanakkor tartott szünetet.

Fel is pattantam, majd utánasiettem, és bár már nem izgultam a munka miatt, azért viszont igen, hogy vajon mit fog felelni Carter arra, amit kérdezni akarok.

Megálltam az ajtóban, és vettem egy nagy levegőt, magam se hittem volna, hogy milyen félénken fogom megszólítani:

– Mr. Sullivan.

A férfi rám pillantott, izzadság gyöngyözött a homlokán, és a pólóján is feltűnt egy jókora verejtékfolt a kemény munkától.

– Hívj nyugodtan Carternek. Hisz, a fiam – gondolkodott – párja vagy.

Bólintottam, és mozdulni nem nagyon mertem felé, épphogy egy lépést. Legutóbb nem volt valami pozitív a beszélgetésünk, engem hibáztatott Jake betegsége miatt, habár akkor már megértettem miért. Ha magamon kívül találtam volna egy másik személyt, akit hibáztathatok Grace állapotáért biztos megteszem.

– Jake-ről akarok beszélni – mondtam.

– Rendben.

Odasétáltam hozzá, mert két méterről nem társaloghattunk, és leültem mellé a másik fonott karosszékbe.

– Jake elmesélte, hogy fél a víztől. A régi házban, ahol ti laktok, van egy medence.

Carter letette az üveget a kisasztalra, és eltűnődött.

– Jacob nemsokára hazajön. Elmehetünk abba a házba? – tértem a lényegre.

– Rá szeretnéd venni, hogy menjen be a vízbe?

– Igen. A terápia miatt. Én évekig elhanyagoltam az OI-t. Leépültek a csontjaim, jobban törtem, mint normális esetben. Tisztában vagyok azzal, hogy Jacob nem szándékosan kerüli a vizet, viszont segíteni kell neki.

Carter félmosollyal tekintett a földre, agyalt valamin, a terasz kissé kopott deszkáit nézve, összekulcsolt ujjakkal, a térdén támaszkodva.

– Nagyon örülnék, ha végre nem félne – sóhajtott fel, aztán hátradőlt, és a távolban, a hőségben mozdulatlan bokrokat figyelte. – Persze, gyertek csak!

Carter mindig egyenes ember volt, sziklaszilárd, de azokban az időkben többször láttam elgyengülni. Akkor is feltűnt, amint fél szemmel felé sandítottam, milyen szomorúság ül a tekintetén. Biztos ezért nem nézett rám; nem akarta, hogy észrevegyem a fájdalmát.

Bólintottam megint, aztán visszatértem az étkezőbe. Ideje volt készülődnöm estére.

Murphy motorral jött értem. Már lassan lement a nap. Az utazás közben láttam a távolban a híd foltját, mögüle piros fény áradt szét. Nem voltam olyan izgatott, mint korábban. Pedig, mire odaértünk a bár tele volt emberekkel, sokan szerették, az élő zene pedig adott neki egy más kocsmáktól eltérő hangulatot. Amikor megálltam a kis színpad elején mindenki engem bámult. Gyorsan dobogott a szívem, izzadtam is, leginkább a tenyerem, de elképzeltem, hogy Jake velem van és figyel a vendégek közül. Eldöntöttem, hogy neki fogok énekelni, még akkor is, ha valójában nem hallja.

Murphy behangolta a gitárt, leült a mellettem lévő székre. Fogtam a mikrofont, ami az állványon volt, és a dallamra koncentráltam. Vettem egy mély levegőt, aztán elkezdtem:

– „Ez az élet nélküled üres. Nem volt elég időnk, mert túl korán elmentél. A szeretet, amit irántad érzek betölti a lelkem, de nem vagy velem, ezért mindentől félek.”

Senkire sem néztem, csak valahová a helyiség egyik távoli szegletébe, elképzeltem, hogy Jacob ott van és hall engem. A saját dalomat az életem történései inspirálták, és a lámpaláz gyorsan átváltott egy megnyugtató érzéssé. A zene aznap este, aztán minden este, gyógyított a lelkemen. A kiénekelt szavak kiragadtak a terheimből egy-egy darabot. Az emberek, akik döbbenten lestek (nem hitték volna, hogy ez az elcseszett srác így énekel), mintha meghallgatták és meg is értették volna a bánatomat. Ez nem volt igaz, hisz egyikük se ismert, mégis így hatott rám a jelenlétük, és az, hogy egyáltalán felléphetek.

– „Amikor elhagytál, nem tudtam sírni. Most itt vagyok és te a túloldalon. Amikor elhagytál, nem tudtam sírni. Most itt vagyok és te a túloldalon. Nem repülhetek törött szárnyakon.”

MINDEN MÁS LESZ

Jacob

Izgatottan vártam azt a napot, amikor végre hazamehetek a kórházból. Előző délután még részt vettem a tornán, ezúttal találkoztam olyan tolószékesekkel, akik már otthonról jártak be, ahogy majd én is.

A tágas, világos helyiségben három bordásfal volt az ajtóval szemben. Balra a fehér pólót, fekete nadrágot viselő terapeuták nagy, zöld gumilabdákra ültették a betegeket, így végeztek különböző gyakorlatokat. Mások a földön fekve, szőnyegen tornáztak.

Engem jobbra, a szürke függönnyel elválasztott részen várt Harper. Már beállította a megfelelő magasságra a fehér, bőrborítású ágyat, így könnyen át tudtam ülni. Általában azzal kezdtük, hogy beindította egy kicsit az izmaimat. Ilyenkor kényelmes ruhába öltöztem, laza rövidnadrágba és kicsit se műszálas pólóba.

Lefeküdtem, nem teljesen vízszintesen, mert az ágy a fej és hát alatt kissé megemelkedett. Harper visszaállította a neki jó magasságra. Körülöttünk függesztőrács volt, amiről először egy ketrec jutott eszembe, és eléggé meg is ijedtem tőle. Végülis tényleg olyan, mint egy kocka formájú ketrec, csak hiányzik az egyik oldala. Akkor már nem nyújtott olyan félelmetes látványt, egészen megszoktam, mert tudtam, hogy a hevederek miatt van. Nekem egy darabig nem alkalmazták, amíg friss volt a sérülésem. Pántokat tettek a bokámhoz, térdemhez, vagy egy nagyot a testemre is. Úgy éreztem magam, mint egy hülye bogár pókhálóba gabalyodva. A hevederes cuccok akkor is ott voltak mellettem a rácsra akasztva.

– Hogy vagy ma Jake? – kérdezte a nő.

– Mint általában.

– Szóval, kissé unottan – mondta, és arrébb ment, megmozgatta a lábujjaimat, a lábfejemet, a bokámat.

– Mostanság nincs társaságom.

– De a fiúd gyakran itt van.

– Nem elég gyakran.

– Holnap hazamehetsz, még többet lehettek együtt. Ez biztos izgalmas.

Harper behajlította a lábam, és vissza. Nézni is unalmas volt a passzív tornát, elszenvedni meg még rosszabb, bár inkább ez, minthogy megint lógjak, de sejtettem, nem úszom meg. Persze, Harpernek is könnyebb volt úgy végeztetnie velem a gyakorlatokat, hogy nem kellett megtartania a végtagjaimat.

– Ma nagyon feszesek az izmaid – vette észre. Bekente a kezét a mellettünk lévő asztalról elvett olajjal, aztán lassú mozdulatokkal átmasszírozta a lábszáramat és a combomat.

– Van ennek értelme? – pillantottam Harperre.

– Tudod, hogy az elkövetkezendő időszakban akár néhány érzékelést is visszahozhat a torna.

– Évek alatt.

– Igen, de segíthet. Ráveszem a tested, hogy önmagát gyógyítsa.

Harper a következő szakaszt mozgatta. Ezúttal teljesen behajlította a lábamat, a combízületem is munkát végzett, nem csak a térdem. Végül kinyújtotta a lábam.

– Ha otthon leszel, néha képzeld el az ágyon fekve, hogy mozgatod a lábad.

– Annak aztán tényleg semmi értelme.

Harper kicsit morcosan nézett rám cinikus hanglejtésem miatt.

– Az emberi elme csodákra képes Jacob.

– De szétszakadt a gerincvelőm. Borzalmasan fest a röntgenképem. Csavarok végei állnak ki a csigolyáimból.

– Oké, nem beszélgetek veled.

Harper forgatta a szemét, erre kinevettem őt.

– Ezek ellenére tornáztasd a felsőtestedet is otthon – közölte.

– Ja, kigyúrom magam.

– Egyszerű gyakorlatokra gondoltam, de az edzésnek sincs akadálya. Legalább lenne hobbid.

– Az edzőteremben hülyén néznék ki, és csomó gépet nem tudnék használni.

– Otthonra is beszerezheted azokat a holmikat, amik neked megfelelnek.

Nem hangzott olyan rosszul. Amíg ezen tűnődtem Harper megtornáztatta a másik lábam izmait és ízületeit.

Az utolsó estén aludni se tudtam. Rettegtem attól, hogy mit fogok érezni otthon, ha meglátom azokat a dolgokat, amik a régi életemhez kötöttek; a szobámat, az ágyamat, az íróasztalomat. A házunkra gondolni olyan volt, mintha az előző életem elveszett, szép emlékein rágódnék.

Korábban feltöltöttük a netre a Damiennel közös képet, de azóta se néztem rá a profilomra, mert a fotóim, a bejegyzéseim is emlékeket hoztak elő. A telefonomat csak zenehallgatásra használtam. Kis srác voltam, amikor rajongója lettem a 30 Second to Marsnak, bár pár évvel a baleset előtt áttértem a keményebb zenékre, mint a metalcore, deathcore, de mindig ez maradt a kedvenc zenekarom.

Aznap éjjel aggódtam, le se hunytam a szemem, miután éjfélkor felriadtam. Felültem, és feloltottam az ágyam feletti lámpát, fülhallgatót tettem a fülembe. Beléptem a Youtube-alkalmazásba.

Kényelmesen hátradőltem, és csak a zenére koncentráltam. A zene egy szuper dolog, mert képes kiüríteni a fejünket, főleg, ha egy olyan dalra akadunk, ami pont passzol a hangulatunkhoz. Bevillant pár kép azokról az énekesekről, akiket szerettem és menőnek tartottam. Minden zenekarból rájuk figyeltem fel először, nem csoda, hisz a színpad elején ugráltak, főleg a metalcore frontemberek. Egy hörgős-éneklős koncert közben végigszaladgálták az egész színpadot, ha épp nem töltötték be gitáros szerepét is. Nemcsak a zúzós zene és a király éneklés miatt imádtam őket, hanem mert általában kibaszott jól néztek ki. Gyakran ki voltak tetoválva. A kézfejre és a nyakra varrt motívumok nagyon tetszettek. A zene a régi életemnek is szerves része volt. Csodálatos eszköz a nyugalomhoz.

Volt egy saját Youtube-csatornám is, ahová buta videókat töltöttem fel; összevágtam a kedvenc számaimat, hülye képeket tettem alá. Fura, hogy sok dal ritmusa és dallama mennyire összeillik, általában a refrént cseréltem le. Mivel érdekes volt, jó pár követőt gyűjtöttem, pedig csak unalmamban foglalkoztam vele. Feltöltöttem néhány videót Colinék zenekarpróbáiról is, köztük azt, amikor Damien énekelt. Colin mindig haragudott Damienre a tehetsége és Amelia miatt, mert fülig bele volt zúgva a lányba.

Ahogy a volt legjobb barátom arca felvillant lelki szemeim előtt, főleg az, amikor a mólón álltunk, és undorodva, gúnyos hanggal beszélt velünk, a hideg futkosott a hátamon. Ismét keletkezett bennem egy sötét, nyomasztó érzés. Azért, hogy ne figyeljek rá, végignéztem a saját csatornámat, és feltűnt, hogy van néhány új hozzászólásom. Ilyenkor kicsit összerándult a gyomrom, mert azt hittem belém fognak kötni, gagyinak tartják a videóimat. Ám tévedtem. A követőim hiányoltak.

„Hol van ez a srác?„

„Hogy nézel ki? Tölts fel egy képet!„ – írta utólag egy lány.

Feltűnően sok női követőm volt, pedig tényleg egyszer se mutattam meg magam. Biztos közrejátszott ebben, hogy pár gyengébb, lányos zenével is elszórakoztam, meg persze a srácok se festettek rosszul a hangszerekkel.

Ekkor hangos kopogás zaja szűrődött át a fülhallgatón. Felemeltem a tekintetem, és Tomot pillantottam meg az ajtóban ásítani, fény szűrődött be mögüle a folyosóról. Kivettem a fülhallgatót.

– Ez az éjszakás műszak rohadt szar – jött oda hozzám. – Te miért nem alszol? Fény világított az ajtó alól.

– Nem megy.

– Mit hallgattál? – ült le az ágy szélére, és rápillantott a kijelzőmre.

– Ez a saját csatornám.

– Ahogy látom hiányolnak.

Morcosan néztem a fickóra, aki máris mentegetőzni kezdett:

– Bocs, hogy beleolvastam. Tölts fel videókat!

– Már nincs kedvem – motyogtam.

– A baleset miatt?

Csak bólintottam.

– Szerintem senki sem kötne beléd, sőt! Mutasd meg az embereknek, hogy mire vagy képes.

– Micsoda?

– Mutasd meg, hogy a baleseted ellenére is szórakoztatod őket.

Tom fehér nadrágja zsebébe nyúlt, és azt mondta:

– Hoztam neked valamit, gondoltam, ha már úgyis virrasztasz odaadom.

Egy borítékot nyújtott felém. Lassú mozdulattal vettem el tőle, összeráncoltam a homlokom.

– Emlékszel arra, amikor még megfigyelésen voltál az intenzíven?

– Sajnos, igen.

Tom elmosolyodott, aztán csak annyit mondott, mielőtt kiment:

– Majd otthon nyisd ki! Ez emlékeztessen arra, honnét indultál. Minden évben készíts egy ugyanilyet, és adjon erőt.

Sejtettem, mi van a borítékban, nem is akartam foglalkozni vele, csak letettem az éjjeliszekrényemre.

Féltem megmutatni magam a közösségi oldalakon, habár senki se látott személyesen, és a barátaim (vagyis a volt barátaim), már biztos mind tudták mi történt velem. Amikor korábban elkezdtem Damiennel üzenetezni tőlük is rengeteg sort vettem észre, de egyiket se olvastam el. Colintól egy üzenetet se kaptam, pedig kiskorunk óta barátok voltunk, viszont már akkor megutált, amint kiderült, hogy meleg vagyok. Ezután sokan gúnyoltak, és biztosra vettem, hogy másokat is taszít a fiúk iránti vonzalmam.

Ránéztem az üzeneteimre, sokan kérdezték, hogy vagyok, olyan emberek, akik addig a hátuk közepére se kívántak. Úgy voltam vele, hogy attól, mert megsérültem nem kell másként bánni velem, nyugodtan lehet gyűlölni, mint eddig is.

Inkább végigpörgettem Damien profilját. Ekkor megláttam azt a gyönyörű fotót, amitől elállt a lélegzetem. A képen Damien a karjában tartotta Grace-t. Csupa pozitív reakció árasztotta el ezt a bejegyzését. Mosolyogva, könnybe lábadt szemmel jöttem rá, hogy ez a törékeny srác milyen erős valójában. A rengeteg balesete ellenére boldognak látszott, és a lányát is magabiztos kézzel tartotta, bár a babát nem mutatta meg rendesen, eltakarta a pokróca, csupán pici pofija és kerek orra hegye bukkant fel. Damien mesélt párszor a hármas típusú OI-ról, ezért tudtam, hogy Grace ezerszer betegebb nálam.

Addig a pillanatig egyszer se beszéltünk Damiennel az apaságról, arról a fotóról derült ki számomra, hogy örömmel tölti el a kislánya. Eszembe jutott a hazudós, nagyképűt játszó kamaszfiú, akinek megismertem őt. Ezzel szemben egy teljesen másik srác nézett rám a mobilom kijelzőjéről. Szavakba se tudom foglalni, milyen büszke voltam rá.

Amióta újra törődtünk egymással a depresszión kívül rengeteg új érzelem tette színessé az életem. Nélküle még mindig a sarokban, háttal a világnak sírtam volna, mélyen elmerülve az önsajnálatban. Nem csak őrá, magamra is büszke voltam, amiért álmodhatok vele, átölelhetem, csókolhatom, egy szóval: szerethetem.

Damien azt tanácsolta, hogy legyek bátor, nézzek szembe a félelmeimmel. Mielőtt kerekesszékbe kerültem nem kínoztak félelmek, talán csak a másságom miatt, de ennyire erősen sosem. Jól teleszívtam a tüdőmet levegővel, és ráböktem az adatlapomra. Régi profilképemen a strandon mosolyogtam, fürdőnadrágban, napszemüvegben. Kinagyítottam, és figyeltem, a szememben még mindig ott voltak a könnycseppek. Ki akartam törölni a régi fotóimat, hogy ne is emlékeztessenek arra, aki voltam, de amikor az ujjam a „törlés” szöveg felé tettem, inkább arra nyomtam, „mégse”. Lehet, hogy Damiennek volt igaza, és le kellett volna cserélnem a képet már aznap, amikor a közös szelfit csináltuk? Vajon hogy reagálnának, akik még nem tudják, mi történt velem?

Egyelőre csak lebillentyűztem a mobilt, lekapcsoltam a lámpát, a párnámon elterülve lenyeltem a könnyeim. Lelki szemeim előtt lebegett a fotóm, erős lábam látványa, és az emlék: előtte úsztam, majd Amelia lefényképezett, utána röplabdáztunk.

Amelia. Ő sem írt nekem, pont, mint Colin, bár ahogy ismertem, nem szeretett volna zavarni, Grace pedig biztosan elvette a legtöbb idejét. Megértettem, hogy egy beteg gyereket esze ágában sincs idehozni, lehet nem akarta másra hagyni, mert az anyák ilyenek. Egyébként is frusztrált lettem, ha rágondoltam, mert nagyon szerettem, és szégyelltem volna magam előtte.

Az oldalamra fordultam, a lábamat kézzel mozgatva, és lehunytam a szemem. Holnaptól minden más lesz – gondoltam.

EGYÜTT

Apa megkért, hogy maradjak otthon, elég Jake-nek, ha a szülei elmennek érte, pedig sokáig könyörögtem hadd legyek ott én is. Bizonygattam, hogy segítek levinni a holmijait a kocsihoz, talán a társaságom megnyugtatná, mert lehet aggódik, milyen lesz neki itthon. Apa úgy volt ezzel, hogy azt a kevés időt kibírom, amíg megjönnek a kórházból.

Amíg én duzzogtam az asztalnál ülve, és babráltam a mobilom, ő reggelit csinált. Pár perc múlva letette elém az asztalra a tányért, omlett és pirítós illata szállt az orromba. Korgott a gyomrom, de hiába vettem a számba a villa hegyéről a falatot, alig csúszott le az étel a torkomon.

Ekkor meghallottam egy autó hangját, leraktam az evőeszközt. Az ablakhoz ugrottam, ám gyorsan vissza is ültem a székre csalódottan, mert csak egy fekete jármű suhant el a napsütötte utcában.

– Nyugodj már meg! – szólt rám apa.

Erre inkább semmit se mondtam, csak morcosan összeráncoltam a homlokomat. Idegesített, hogy ennyire nyugodt; lassan evett, közben még újságot is olvasgatott. Ezer éve nem olvastam semmi, noha nagyon szerettem, esküszöm az izgalomtól egy mondatot se tudtam volna megérteni. Amióta belezúgtam Jake-be romantikus könyvekkel lett tele, az egyébként roskadásig tömött polcom.

Telefon csörgése törte meg a csendet, ám nem az enyémtől rezgett még az asztal is, hanem apáétól, aki rögtön felvette. Feszülten figyeltem őt, amíg telefonált, de csak bólogatott. Az összes mozdulatában jelet láttam arra, hogy nemsokára itt lesznek.

Apa befejezte a hívást, aztán ismét belemerült az újság olvasásába.

– Na? – böktem oda neki.

– Futár volt, hozza a csomagod – motyogta a papír mögül.

– Milyen futár? Nem is rend... – morogtam egyet, máris leesett mi történik. – Szórakozol?

Apa lerakta a lapot, és felnevetett.

– Bírom, amikor ilyen morcos képet vágsz. Nyugodj meg! – kérte nyomatékosabban. – Ilyen idegesen akarod fogadni Jake-et?

Hátradőltem karba tett kézzel, és eldöntöttem, hogy többé meg se szólalok.

– Nancy volt – árulta el apa. – Pár perc múlva megjönnek.

Nem érdekelt, mennyire ciki kirohanni az előszobába és várni őket az ablakban, mint egy óvodás. Le sem vettem a tekintetemet az útról. Legszívesebben kint álltam volna a ház előtt, de az már szerintem is túlzás lett volna.

Itt lesz velem, újra együtt töltünk minden napot – csak erre tudtam gondolni.

Megremegett a lábam, amikor feltűnt a kocsi a kanyarban. Nemsokára leparkoltak a felhajtón, Carter szállt ki először, és kivette a csomagtartóból a kerekesszéket, szétnyitotta. Kitárult az autó hátsó ajtaja, Jake karját pillantottam meg, ahogy erősen megragadja a lefékezett széket, de egy másodperc múlva már át is emelte magát bele.

Indultam is a bejárati ajtóhoz hevesen dobogó szívvel. Paráztam, hogy majd nem fér be rajta a tolószék, habár Carter mindegyiket lemérte, és elég szélesek voltak. De mi van, ha mégis valami baj lesz? Ó, hamarosan ideér... Baj lesz... – kavarodott össze a sok-sok felesleges mondat az agyamban az izgalomtól.

Időközben megjelent apa is, és mivel én megdermedtem a boldogságtól, beengedte őket.

Jacob gond nélkül bejött a házba, és azonnal észrevett engem, felém kanyarodott.

– Szia – mentem oda hozzá mosolyogva.

– Szia – köszönt nekem, majd hosszasan néztük egymást.

Legszívesebben egy csókkal üdvözöltem volna, és ezt szerintem ő is így akarta, viszont az egész család egy helyiségben volt.

– Ezt vedd el, légyszi! – kérte Nancy, Jacob egyik csomagját nyújtva felém.

– Add ide, anya! – szólt Jake. Az anyja az ölébe rakta a táskát. – Minek cipelje, ha én vihetem járművel?

Jacob elindult a folyosón, én pedig követtem, akár egy hűséges kiskutya.

Benyitott a szobájába, és lassan haladt beljebb, közben megfigyelte az összes bútort, amiket az elmúlt napokban takarítottunk meg, egy porszem se volt sehol. Barna íróasztalán laptopja foglalt helyet, a széket egyelőre ott hagytuk, mert ha szeretné használhatja. A szőnyegeket elraktuk (a többi helyiségből is), mert a parkettén könnyebben mozgott a tolószék.

Feltűnt neki az új, fiókos szekrény, ami elég alacsony volt, és ha lehajolt még az alsó fiókot is könnyen ki tudta húzni. Letette mellé a táskáját.

– Szólt apa, hogy van egy kis változás itthon – fordult felém Jake.

– Igen. A fürdő teljesen új. A hűtő alsó polca a tiéd, a konyhaszekrény lenti részében van a müzlid, meg...

– Köszönöm – bólintott, aztán egy sóhaj futott ki a száján. Fekete keretes ágyára pillantott, amin a sötétkék paplan és párna ugyanúgy volt odatéve, mint régen. – Nem lesz kényelmetlen nektek hozzám igazodni?

– Nem, mert te is itt laksz, és fontos vagy nekünk. Nincs kedved körbenézni?

– Majd később – felelte, és az ágyhoz közelített, végül átült oda. – Gyere előbb hozzám!

Örömmel ültem mellé, és a vállára hajtottam a fejem, miközben ő a derekamra tapintva magához húzott.

– Féltem hazajönni, mert tudtam, hogy átalakítottátok a házat – mondta simogatva a csípőm környékét. – Gondoltam, biztos furcsa lesz. Igaz, nem lakunk itt régóta, de azért bőven sok emlékem van innen is.

– Ne aggódj Édes! – kértem kedvesen, és egy csókot adtam a nyakára.

– Csak az nyugtat meg, hogy te és én ismét kettesben lehetünk.

– Nagyon vártalak.

Végre újra rengeteg időt tölthettem azzal a fiúval, akit észrevettem a kórházban, miután felkeltem a kómából, akit néztem a fotókon még Lincolnban, és akivel szeretkeztem a fehér nyaraló teraszán.

Szépen sütött be a nap az ablakon, megvilágítva Jacob gyönyörű fekete haját. Nem létezett senki ezen a földön, aki így a szívemhez ért volna, s tudtam, hogy a szerelmünket soha, semmi se veheti el tőlünk. Se a bordatörés, se az amnéziám, se a baleset. Ezzel mindketten tisztában voltunk, Jake élénk, kék szeme is ezt tükrözte, még nem fürkészett engem így senki; őszinte szeretettel és boldogsággal.

Arra eszméltem, hogy a világos rózsaszín ajkak, amiket hosszasan figyeltem, ajkamhoz tapadnak. Jacob lágy, férfias illata az orromba szállt és megteltem vele. Hevesen csókoltam, a nyelvemet a szájába bújtattam, az egyik lábamat az ölébe tettem, ő pedig gyengéden végigtapintotta a felcsúszott térdnadrágból kilátszódó combomat.

Ezután rám nézett, és langyos, kissé izzadt tenyere már a nadrágom szára alá férkőzött be. Csend vett körül minket, amit sóhajaink törtek meg. A nyakára simítottam, aztán a haja alá, majd vissza, és így tovább...

Jakey lehunyta a szemét, sóhaja halk nyögéssé vált. Óvatos mozdulattal fogta meg a csuklómat, és az ajkához húzta az ujjaim, hogy csókot adhasson rájuk. Aztán eleresztett, és miközben a kezemet leengedtem az ölembe, végigvezettem az ujjaim hegyét a mellkasán. Egy ponton megtorpantam, és az arcára emeltem a tekintetem.

– Olyan gyorsan dobog a szíved – mondtam.

– Csodálatos hatással vagy rám – mosolyodott el, a pillantásán zavartság villant, mialatt elsöpört egy hullámos tincset a homlokomról.

Azt hittem ez a pillanat még sokáig fog tartani, de hirtelen kopogást hallottunk az ajtó felől, ezért gyorsan eltávolodtam Jake-től. Amikor Nancy bejött, akkor már úgy ültünk ott, mint két barát.

– Bocs, ha zavarok – lépett közelebb Jake édesanyja. – Amelia keres. Tessék! – nyújtotta a telefonomat.

Felálltam, és elvettem a mobilt.

– Szia – szóltam bele.

– Eltörtem Grace karját. Már itthon vagyunk – mondta a lány. – Gyere át, kérlek!

– Megyek – válaszoltam halkan, majd letettem.

Jacobra néztem szomorúan és csalódottan.

– Eltört Grace karja – világosítottam fel mindkettejüket.

– Te jó ég! – sóhajtotta Jake.

– Elvihetlek hozzájuk, ha szeretnéd... – ajánlotta Nancy, aztán a fia felé fordult kérdő pillantással.

– Vidd csak, anya! Nem vagyok csecsemő. El tudom látni magam.

Ekkor megfogtam Jacob kezét, és azt mondtam:

– Visszajövök, amilyen gyorsan lehet.

– Nem kell sietned – felelte kedves hangon, és lassan elengedte a kezemet. – Indulj a kislányodhoz, gyógyuljon meg hamar, és üdvözlöm Ameliát is.

Bólintottam, majd búcsúzóul odahajoltam hozzá, és megcsókoltam őt.

Apa olyan jól elbeszélgetett Carterrel, hogy inkább nem zavartam meg, csak intettem neki, „majd később elmagyarázom” szavakkal köszöntem el. Persze, átfutott az agyamon, hogy mindketten ugyanazt a nőt... Csak Carter régen, apa meg most... Na, nem számít!

Rendes volt Nancytől, hogy elvisz. Amikor beszálltunk a kocsiba azt kérdeztem:

– Biztos, hogy nem akarsz itthon maradni Jacobbal? Új környezetben van, talán segítségre lesz szüksége.

Nancy nagy levegőt vett, megigazította lófarokba kötött vörös haját, közben gondolkodott.

– Sokat voltam vele a kórházban. Rengeteget tanult magáról, és igyekszik egyedül boldogulni – sóhajtott, aztán félmosollyal előre nézett. – Büszke vagyok rá.

Bekötöttem az övemet, és hátradőltem.

– Azt hiszem, én is büszke vagyok.

Elindultunk az utcában. A színes házak hosszú sora nemsokára elfogyott, és beértünk a városba. Felvettem a napszemüvegemet, mert erősen sütött a nap. Ahogy figyeltem az embereket, a magas épületeket és az ablaküvegekről visszatükröződő fényt rájöttem, hogy megkedveltem ezt a várost. Bár biztos szerepet játszott ebben, hogy újra egymásra találtunk Jacobbal, épphogy eltelt tizenöt perc a búcsú óta, de máris hiányzott. Grace-hez is szívesen mentem, noha aggasztott, hogy vajon mennyire súlyos a törése. Mivel az OI árnyékában nőttem fel, könnyebben vettem a baleseteit, ám sejtettem, hogy Amelia el van keseredve.

– Én is meglátogatnám Grace-t, de most nem akarok zavarni – szólalt meg Nancy.

– Egyszer eljöhetne hozzánk, vagyis elhozom.

– Annyira más vagy – sandított rám félmosollyal.

– Más? – lepődtem meg.

– Megkomolyodtál azóta, hogy ide költöztetek. Jól áll.

– A történtek miatt van. Az apaság, Jake és a műtétem tett ilyenné.

– Nehéz dolgokon vagy túl, de ezek csak erősebbé tesznek téged.

– Inkább megváltoztatnak, átformálnak.

– Próbálj meg az élet szép oldalára koncentrálni! Ilyen a lányod és Jake is. Ezekre figyelj!

Nancynek igaza volt, meg nem is. Néha pont kettejük miatt éreztem azt, mintha összecsapnának a fejem felett a hullámok, de közben a legnagyobb örömöt is ők okozták nekem. Ám arra jutottam, ha valahogy kizárom a betegségüket, ahogy Nancy tanácsolta, és csupán arra koncentrálok, ami boldogságot okoz bennük, könnyebb szívvel idézem fel az arcukat.

Átjutottunk a lagúna fölött átévelő hosszú, mindig forgalmas hídon, megérkeztünk a gátszigetre, ami otthont adott Palm Beach-nek és Melbourne Beach-nek, ahol régen laktunk, a sok-sok nyaralóhoz és szállodához közel. Milyen furcsa volt itt nekem először! Biztos rátett egy lapáttal erre, hogy a kómából való ébredés után hirtelen csöppentem ide.

Nebraska egy teljesen más világ, a sápadt bőrömmel és a víztől való félelmemmel nem épp illettem Floridába. Errefelé minden egészen különbözött a megszokottól, még az eső is; szélvihar és csak úgy zuhog! Talán ez az egyetlen időjárásra vonatkozó dolog, ami közös a két államban. Nálunk ősszel gyakran csupán csepereg, dallamosan kopog a párkányon.

Leparkolva a sárga ház előtt elköszöntem Nancytől. Besiettem az ajtón, máris észrevettem a lányomat és az anyját a nappaliban.

– Sziasztok – köszöntem, erre Amelia azonnal felkapta a fejét.

Odamentem hozzájuk, leültem. Sokáig nem beszéltem, figyeltem Grace begipszelt, kis karját, eszembe jutott az a régi fotó rólam, amin talán egyéves lehetek és pont így be vagyok gipszelve.

Amelia megkönnyebbülten tekintett rám, de nekem feltűnt, hogy el van keseredve, mert ő sem szívesen szólalt meg. Simogatni kezdtem a hátát, meg szerettem volna nyugtatni.

– Hogy tört el? – kérdeztem.

– Öltöztettem – felelte, aztán elfordult, nem akart a szemembe nézni. – Ne haragudj! – zavartan tűrte a füle mögé hullámos haját, Grace-t figyelte, ám a mondat mintha nekem szólt volna.

– Én se tudnám jobban csinálni.

Ekkor újra összeért a tekintetünk; az enyém biztató, az övé kimerült, kétségbeesett volt. Csak akkor döbbentem rá, hogy mennyi dologból kimaradok, mivel hetente egyszer jövök el.

– Nem aludtatok rendesen este? – kérdeztem.

– Grace óránként felébreszt, éhes. Reggel történt a baleset, azonnal futottunk a kórházba. Nem akartalak zavarni, mert úgy tudom ma jött haza Jake.

– Igen, otthon van.

Nyújtottam a karomat, Amelia átadta nekem Grace-t. Óvatosan ültettem az ölembe, félig inkább feküdt. A korabeli babák már tudtak ülni, de ő még nem tartott ott. Lila, fodros ruhácskájából kilátszottak hófehér lábai. Vékony kezével néha felém nyúlt, amelyiket nem húzta le a gipsz súlya, próbálta elérni piros pólóm nyakát. Rám mosolygot, gagyogott is kicsit, nagy kék szemén boldogság tükröződött. Hullámos fürtök jelentek meg szőke hajában nemrég, pont olyanok, mint nekem. Pihekönnyű testét alig éreztem, ahogy elterült a karomban. Megtalálta a karkötőmet, és tapogatta aprócska ujjaival.

Folyton örült, ha meglátogattam. Annyira pici, gyenge kislány volt, mégis kimutatta, mosollyal és gagyogással, hogy szeret engem. Gyakran éreztem, hogy milyen jó volna átölelni szorosan, de sose tehettem. Tudtam, hogy hosszú utunk lesz; sok kórház, kezelés, vizsgálat és terápia vár ránk, de Grace már akkor is az én egyetlen kincsem volt.

– Ha lesz időm meglátogatom Jake-et – szólalt meg Amelia.

– Elhivetnénk Grace-t is.

– Nem rossz ötlet.

Grace hajába nyomtam az orromat, és beszívtam édes illatát.

– Látni szeretném – hajtotta le a fejét Amelia. – Nagyon hiányzik. Gyerekkorunk óta barátok vagyunk.

– Megoldjuk.

– Kérsz limonádét? – kérdezte Amelia.

Bólintottam.

Kettesben maradtunk Grace-el. Már egyáltalán nem volt idegen dolog ölelni őt. Tudtam, hogy mennyire legyek óvatos, mire vigyázzak. Még messze nem tapasztaltam semmit a vele járó felelősségből, de éreztem, hogy jó úton haladok. Tervekre volt szükségem, hogy minél jobb kezelést kapjon. Ehhez nem volt elég, ha egy bárban énekelek. Egyetemre kellett mennem. Akkor eldöntöttem, hogy ez lesz a célom. Boldoggá és könnyebbé tenni a lányom életét.

Pár órát ott maradtam, ebédeltem is, még beszélgettünk Ameliával, de aztán úgy döntöttem nem megyek haza. A házat ugyan elhagytam, ám a szigetet egyelőre nem. Szerettem volna Jacobbal lenni, de egy kicsit magammal is tölteni akartam némi időt.

A parton voltam, ahol a távolban feltűnik a fehér nyaraló foltja, a homok langyos, az ég tiszta kék, és ahová senki sem jár. Leültem, és hallgattam egy darabig, lehunyt szemmel, ahogy a hullám a lábam elé sodor újra és újra.

Miért? – tettem fel magamnak a kérdést. Miért kell azt látnom, ahogy a kisbabám karja gipszben van? Mi ez az erő bennem, hogy ennyire szeretem a babám? Nagyon jól tudtam, hogy akarhatnék mást is; szórakozást, ezernyi szerelmet, menekülhetnék ez elől, kifuthatnék a világból. Lehet, azért nem tettem, mert nem ismertem az élet ellentétes oldalát, vagy mert a múltam sebei most már végleg eltörtek.

Kinyitottam a szemem, és bámultam a távoli horizontot, a rikoltó, fehér madarak foszlányszerű alakját, a hangjuk alig jutott el hozzám, ám nem is bántam. Egyelőre csendet akartam, ezért kivettem a hallókészüléket, és letakartam egészséges fülem. Tompán átszűrődött így is a hullámok zaja, de már nem zavaróan.

Választ vártam arra, hogy mit tettem, amiért ennyi kihívással kell szembenéznem minden áldott napon. Imádtam a gyönyörű lányomat, de betegen kellett látnom, imádtam a gyönyörű fiúmat, de...

Arra gondoltam, amit Nancy mondott a kocsiban. Elképzeltem egy fiókot, amibe beleteszem a töréseimet, a műtéteimet, az OI-t, Grace betegségét, Jake balesetét. Bezártam a fiókot, aztán visszatettem a hallókészüléket. Nem maradt más a fejemben, csupán a szerelem és a Grace iránti szeretetem.

Sokáig kint maradtam a parton, egészen addig hallgattam a vizet és a madarakat, hogy végül a nap leereszkedett az óceánba, vörösre festve a hullámokat. Ez a látvány ma is elevenen él bennem, mert azzal, hogy eltűnődtem mit tegyek a fájdalmaimmal, és eltökéltem, nem engedem őket felszabadulni, mintha öregedtem volna pár évet.

Hová lett a fiú, aki ebben a homokban futott kézen fogva a barátjával? Hová lett a fiú, aki beleszeretett egy fotóba? Hová lett, aki folyton hazudott, titkolózott, elvonult depressziósan a négy fal közé? Hová lettem én? És ki ül most itt, bámulva a naplementét?

Milyen furcsa az emberi lélek! – jutott eszembe. Mennyire átformálják a történések! De vajon mit jelent ez? Azt, hogy így növünk fel, vagy valami mást, és valóban képesek vagyunk törni odabent is?

Morogtam egyet és összeráncoltam a homlokom, mert már elegem volt a magamnak feltett ostoba kérdésekből, bár a lélekkel kapcsolatos dolgok nem hagytak nyugodni. Arra gondoltam, ha én ilyen vagyok belül, akkor biztos mások is, nem akartam egyedül lenni a furcsaságommal. De a láthatatlan sebeim gyógyíthatóak? Képes megjavulni, ami úgy tűnik örökre elromlott?

Összezavarodtam, és inkább telefonáltam apának, hogy vigyen haza. Besötétedett, mire megérkeztünk. Fáradt voltam, a testem azt mondta feküdjek le, de Jake-el szerettem volna lenni.

Az ágyon ült és zenét hallgatott. Bár nem tudom pontosan, csak a fülhallgató miatt jutott eszembe, amit azonnal kivett a füléből megpillantva engem.

– Hogy van? – kérdezte.

– Ahogy egyébként – álltam meg az ágy előtt. – Sajnos őt nagyon nehéz megvédeni a balesetektől. Öltöztetés közben tört el a karja.

Jacob az ágy szélére csúszott, letette a lábát a földre. Egy darabig gondolkodott lehajtott fejjel, majd lassan rám emelte a tekintetét, ami ártatlan volt és sóvárgó.

– Alig vártam, hogy hazagyere – mosolyodott el. – Úgy hiányzol!

– Te is hiányzol.

Csak álltam ott és nem értettem, mi történik. Ismertem már ezt a pillantást; a kerek, kék szemek szinte azt mondták menjek közelebb. Jake ajkai közül lassú, mély sóhaj szállt felém. Nem mertem elhinni, hogy arra vágyik, amit hiszek, a „hiányzol” valahogy másként csengett, mintha nem csak egyszerű hiányt jelentett volna.

Már csak az éjjeli lámpa égett, körülöttünk sötét és csend. Mindkettőnk árnyéka a falra vetült; én nagyobbnak tűntem, Jacob egész kicsinek, de bevillant egy jelenet, hogy az árnyéka növekszik, mert felkelt az ágyról, és odalép hozzám. Akkor nagyobb, testesebb lett volna nálam, én a karjaiba hullok. Hagyom, hogy szeressen, és ha kell, darabokra törjön.

– Vetkőzz le! – zökkentett ki engem az álmaimból.

– Mi?

– Mindent vegyél le! Látni szeretnélek!

Olyan érzés keletkezett bennem, mintha sohase lettem volna senkivel. Mintha sohase látott volna senki meztelen. Libabőr lett rajtam, végigfutott egy hűvös érintés a hátamon, és mint a hullám, amikor az hozzám ér a parton ülve, néha megremegett a lábam, akárcsak akkor, ha fázom.

– Ha nem akarsz... – szólalt meg Jake, de nem engedtem.

Megfogtam a pólóm alját, erre Jacob lélegzetvételei gyorsabbá váltak, és még élénkebben figyelt engem. Lehúztam magamról a pólót, sokáig erősen szorítottam az ujjaim között.

Sejtettem, hogy miért kér erre engem, de azt nem, mi fog történni később. Kíváncsiságot szült bennem, és egyben sóvárgást is, hisz végre közeledik felém az a srác, akiért mindenem bizsereg, ám nem értettem, hogyan fogja csinálni.

Letoltam a nadrágomat, kiléptem belőle, majd arrébb rúgtam a lábammal. Ha megtehettem volna máris a nyakába ugrok, az ágyra teperem, féktelenül csókolom, de nem... Zavart voltam, és bár feszítette a vágy az összes porcikám, nem tudtam mit szabad tennem egy olyan fiúval, aki nem érzi a fél testét.

– Gyere ide! – kérte halkan Jake.

Egészen közel léptem hozzá. Jacob kérlelő arccal pillantott fel rám, megérintette az alsóneműm szélét. Amikor lehúzta rólam nagyot nyeltem, meglepődtem azon, milyen hangos sóhaj futott ki a számon. Akkor már nem éreztem hidegnek a félhomályos szobát, hirtelen forróság szökött a végtagjaimba, ami a mellkasom közepéről indult, hevesen dobogó szívem felől.

– Gyönyörű vagy – suttogta.

Jake a köldökömhöz hajolt, amikor puha ajka a bőrömhöz ért, megtapintottam a tarkóját, csuklóm megremegett, mert elindult egy mozdulat, de gyorsan visszafogtam a késztetést, és nem toltam lejjebb a fejét.

– Te... – leheltem. – Mit csinálsz?

Nem válaszolt, csak csókolgatott tovább, én pedig azt se tudtam mitévő legyek, a bokám elgyengült, majd a lábam legtöbb izma, alig bírta megtartani a súlyomat. Attól féltem térdre rogyok a gyönyörtől.

Ekkor Jake felpillantott rám, megemelte a kezét olyan lassan, hogy egy villanásnyi időre megijedtem attól, mit akar, de csupán mutatóujja hegyét húzta végig a mellkasomon lévő hosszú heg közepén. Megváltozott az arca, megdermedt, és amikor újra a szemembe nézett, már komoly tekintettel tette.

– Ez az én hibám – mondta.

– Butaság Jakey.

– Én vettem el tőled az emlékeidet, miattam kerültél élet-halál közé. Ha aznap este nem fekszek rád, sose törik el a bordád.

Jake két tenyerét a derekamra simította, pont olyan óvatossággal, ahogy a baleset előtt mindig.

– Megfogadtam, hogy örökké vigyázok rád. Mégis pont én bántottalak.

– Jacob – megtapintottam az állát, ezzel rávettem, hogy engem figyeljen – azért ugrottál bele a vízbe, hogy megmentsd az életem. Azért sérültél meg, mert valakin segíteni akartál.

– Nem azért bénultam le, mert hős vagyok, hanem azért, mert meg kellett történnie. Van valami, ami irányítja a sorsunkat, ezt én érzem. Aznap este szörnyűséget tettem veled Damien.

– Nem szándékos volt, véletlenül feküdtél rám.

– De megtettem – nézett mélyen a szemembe –, ezért megérdemlem azt a széket.

Letérdeltem a földre, Jake tarkójára simítva a vállamra fektettem a fejét. Magához vont a két karjával, közben cirógattam fekete haját és azt mondtam:

– Nem érdemeltél semmi rosszat, de ha így könnyebb elfogadnod, legyen. Azonban azt tudnod kell, hogy én sosem fogadom el ezt magyarázatként. Hihetsz a sorsban, ám én abban hiszek, amit érzek.

Elengedtem őt, mosollyal az arcomon megtapintottam a szeme alatt, letörölve egy kicsordult könnycseppet.

– Szeretlek téged Jacob Sullivan. Ez az egyetlen, amiben hiszek, mert ez segít nekem minden áldott nap nem sírni. És a legjobb az egészben, hogy viszontszeretsz.

Megcsókoltam őt, az ajkamat sokáig az ajkán tartottam. Összeért a nyelvünk, aztán hosszú percekig fullasztóan csókolóztunk.

– Feküdj le! – sóhajtotta a számra.

Megtettem, amit kért, elterültem a párnáján. Szuszogtam, széttett lábakkal, a testtartásommal hívogatva őt: itt vagyok, mozdulatlan eszközöd, használj engem úgy, mintha élettelen tárgy volnék.

Jacob levette a pólóját, a padlóra dobta, majd erős kézzel simította végig a combomat.

– Nem tudsz rólam néhány dolgot – mondta. – Meg tudok merevedni, csak nem mindig lesz elég kemény.

Erre felkeltem, törökülésben figyeltem a félénk és megszeppent Jake-et.

– Én azt hittem, hogy... – hebegtem zavartan, jól ki is pirultam, mert meleg lett az arcom.

– Azt hitted, nem lehet velem szexelni?

– Azt.

– Lehet, csak nem árt egy kis rásegítés.

Elhajolt az éjjeliszekrényig, kihúzta a fiókot. Odapillantva észrevettem, hogy már bepakolta a gyógyszereit.

– Csak nehogy ezt vegyem be véletlenül egy másik helyett – nevetett fel, miután kivett egy dobozzal.

– Azzzz... – zizegtem, erre Jacob elvigyorodott.

– Nem mered kimondani? Mi van veled? Eddig simán vettél óvszert egy drogériában, vagy bármi ilyen ciki dolgot, és még büszke is voltál.

– Gond nélkül kinézem magamból, mármint a régi énemből.

– Ezt a dokim írta fel. Potencianövelő. Csak van egy gond.

– Mondd már!

Jacob felrántott szemöldökkel nézett rám, ezzel arra kérve, ne legyek már ilyen türelmetlen. Ez a helyzet érdekes volt, és a gondoktól egyébként is féltem.

– Nem fogom érezni – mondta Jake.

– Mármint...? – és rá is jöttem.

– Ja, a szexet.

– De neked akkor nem lehet örömet okozni?

– De lehet – mosolygott rám. – Csak még fura, mintha szűz lennék.

– Ez most nekem is olyan. Szóval, be akarsz venni abból?

– Már vettem be.

Ennél a pontnál igencsak izgatott lettem. Jake volt az első fiúm, a szex egyébként is birizgálta a fantáziámat, a tény pedig, hogy egy mozgássérült sráccal leszek, aki semmit se érez deréktól lefelé, csak még kíváncsibbá tett.

– Neked ez jó így Damien? – sóhajtott fel.

Közelebb csúsztam hozzá, és megcsókoltam.

– Mit tegyek? – suttogtam lehunyt szemmel, orromat az orrához érintve. – Azt szeretném, hogy te is élvezd.

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

– Hülye kérdésre nem is fogok.

Jacob megfogott egy kósza, hullámos tincset a hajamból, majd az ujjára tekerte.

– Simogass!

Eltávolodtam tőle, kioldottam térdnadrágja derekába fűzött madzagot, a nadrágot pedig lehúztam róla, majd az alsóneműt is. Már akkor merev volt, csupán leszorította a fehérnemű, ezért nem vettem észre.

– Már rég bevetted, igaz? – kérdeztem.

– Elég rég. Vártalak.

Jacob lefeküdt az ágyra, feszült arcára vetült az éjjeli lámpa kevés, fehér fénye. A combjára ültem, először csak néhány rövid hajszálat söpörtem el a szeméből. Felsóhajtottam, amint megéreztem a tapintását a derekamon, de ekkor megfogtam kissé reszkető csuklóját, és gyengéd mozdulattal letettem a két karját a feje mellé. Tetszett a zavar és izgatottság a tekintetén, meg az is, hogy nem tud elmenekülni előlem. Ismertem jól, és biztos voltam abban, hogy most felpattanna és elrohanna, mert félt engem, nem akarna ismét bántani, mint egy ugyanilyen éjszakán történt. És azért is elfutna, mert olyan kis félénk, még a szerelemtől is megijed.

– Dami...

– Pszt! – Az ajkára helyeztem a mutatóujjam. – Csak hunyd le a szemed!

Megérintettem a nyakát, majd az ujjaimat lassan kerek vállára csúsztattam. A tapintásom edzett mellkasára siklott, és lejjebb, feszes hasára, de itt megtorpantam. Mindvégig sóvárogva figyeltem őt, és hallgattam hosszú, mély sóhajait, ám amint a kezem a köldöke fölé ért az a sóhaj halk nyögéssé vált. Erre kinyitotta a szemét:

– Ott a legjobb.

Semmit se mondtam, csak elmosolyodtam. Jake mellé térdeltem inkább az ágyra, és a hasa fölé hajoltam. Gyengéd csókokat hagytam sima, illatos bőrén, közben hallottam izgatott szuszogását, és egyszer csak arra eszméltem, hogy a fenekem körül matat. Nedves volt a keze, biztosan megnyálazta, amíg pusziltam. Megérezve odabent egy, majd még egy ujját felmordultam, kissé elalélva tettem a halántékomat a mellkasára, és élveztem a mozdulatokat. Átfutott rajtam a jóleső hideg.

Aztán abbahagyta.

Jake-re néztem, zavart mosolyával és kipirult arcával találtam szemben magam, ahogy két könyökén támaszkodva felemelkedett a lepedőről.

– Gyere csak ide! – biccentett.

Feltérdeltem, közben összegyűrődött a lepedő. Én is pont olyan zavartan fürkésztem, mint ő engem, ám ezt hamar felváltotta a végtagjaimat megfeszítő gyönyör, amikor ajkai közé vette a péniszem. Most már megragadtam Jake fejét, mert az agyamból eltűntek a józan gondolatok, és csupán arra voltam képes összpontosítani, hogy a szerelmem végre azt teszi velem, amire hónapok óta várok.

Néha felmordultam, lehunytam a szemhéjamat is, de legtöbbször Jacobot figyeltem csendesen. Szétáradt bennem a leírhatatlan öröm, úgy nyilallt belém másodpercenként, akár a villám szeli át az eget. Még maradt bennem egy kis erő, ami megálljt parancsolt, nem akartam, hogy vége legyen. Eltávolodtam Jake-től.

– Próbáld meg! – mondta. – De neked kell irányítanod.

Gyönyörűek voltak azok a percek; a testemben érezve őt elöntött a verejték, kiürült belőlem az összes rossz, megteltem boldogsággal.

Végül ledőltem mellé, alig találtam szavakat. S nemcsak azért, mert ez az egész újdonság volt, hanem mert sosem elégültem ki ennyire.

– Imádlak – mondtam, és hozzábújtam Jake-hez.

Úgy kifáradtam, hogy kis híján elaludtam.

– Damien – szólalt meg halkan. – Zuhanyozz le, aztán én is megpróbálok.

– Mi lenne, ha együtt mennénk?

– Egyedül akarok.

– Oké, Jakey maci.

– Ez mi? – fintorodott el.

– Így foglak hívni mostantól.

– Oké, te Kis maki.

Sokáig figyeltük egymást, majd elmosolyodtam, de Jakey nem viszonozta a mosolyom, helyette arra kért, hogy adjak neki egy köntöst a gardróbból.

Először én indultam el zuhanyozni. Jake kölcsön adott nekem egy alsót és atlétát. Még mielőtt kiléptem volna az ajtón visszanéztem rá, az ágyon ült, fekete köntösben és bámulta a földet. Nyugodtnak látszott. Talán túlságosan is nyugodtnak. Biztos kifáradt – gondoltam.

Bementem a fürdőszobába. Először figyeltem a WC mellett lévő hosszú kapaszkodót, aztán a kukát mellette. Minden kicsit más lett itthon, és ez csak akkor tűnt fel igazán, amikor már Jacob is velünk volt. Hisz, az összes változás az ő érdekében történt. Még az ajtóink is ellentétes irányba nyíltak.

Sóhajtottam, és eszembe jutott, hogy nem ártana megborotválkoznom. Igaz, pont azt követően csináltam, hogy levetkőztem előtte. Mentségemre szóljon, egyáltalán nem számítottam arra, hogy le kell vennem a ruháimat. Muszáj volt foglalkoznom a külsőmmel, ha már Jake-et érdekli.

Kerestem egy borotvát. Az álló fürdőszobaszekrényben tartottam az ilyen cuccaimat. Kinyitottam a lenti részt. Egy fehér dobozt találtam a polcon. Eddig nem volt ott, ezért kiemeltem, feltettem a mosdó szélére. Levettem a tetejét, de épphogy belepillantottam, gyorsan vissza is zártam. Felnéztem hirtelen, és összeütközött a tekintetem a saját ijedt tekintetemmel.

Elfordultam a tükörtől.

Nem láttam semmi félelmeteset a dobozban, mégis csupa libabőr lettem.

Gyorsan lezuhanyoztam, megtörölköztem, felkaptam az alsót és az atlétát. A pillantásom a szekrényre siklott, és arra eszméltem, hogy elönt a szomorúság.

Visszamentem a szobába, és amikor Jacobra néztem nem tudtam, hogy mit mondjak. Ő már a székében ült, lehajtott fejjel.

– Végeztél is? – kérdezte.

– Igen – feleltem zavartan.

– Én jövök – indult el.

– Hé! – szóltam utána, amikor kinyitotta az ajtót.

– Mi az?

– Biztos, hogy ne segítsek?

– Egyedül is sikerül – bólintott, aztán otthagyott.

Leültem az ágyra, és hallgattam a csendet. Pár perc múlva feltűnt, hogy ráncolom a homlokomat, mintha haragudnék. Nem haragudtam, hanem ideges voltam. Jake új környezetbe került. Elképzeltem, hogy át akar ülni a zuhanyülőkére és megcsúszik. Aznap elterveztem, hogy az életem szebbik oldalára figyelek, Jacobra és a lányomra, viszont ez az aggódás visszahozta belém a sok rosszat. Kinyílt a fiókom, eldöntöttem, hogy legközelebb kulcsra fogom zárni.

Az agyam szörnyűségeket gyártott arról, ami Jake-el történhet, ha baleset éri egyedül. Hisz, egyszer már megcsúszott – villant belém a felismerés. Felpattantam az ágyról, és azonnal kirohantam a szobából.

Kopogtam, aztán lassan benyitottam.

– Dami... – Jacob rám pillantott. Éppen akkor vette le a köntöst, amit az ölébe tett.

– Csak gondoltam, megnézlek.

Jake semmit se felelt, és bámulta a földet.

Beraktam a zuhanyülőkét a megfelelő helyre, kicsit megmozgattam stabil-e, aztán a kapaszkodót is. Mindent rendben találtam.

– Minden oké – léptem oda Jakey-hez, de ekkor észrevettem, hogy nagyon szorítja azt a köntöst, az arca pedig elkomorodik.

Letérdeltem elé, megfogtam a kezét, viszont nem pillantott rám. Éreztem a levegőben a feszültséget.

– Mi a baj? – kérdeztem.

– Semmi baj. Túl nagy a fény, utálom látni magam.

Megdöbbentem azon, amit mondott, és a tekintetén meg a hangján is; undorodva nézett, amikor kimondta, hogy „magam”. Fogalmam se volt, mi történt vele, amíg zuhanyoztam. Néhány kérdés az ajkamra jött, ám egyet se mertem feltenni. Tudni akartam, mi bántja, de féltem, hogy a kérdezősködéssel megsértem.

Nagy volt bent a fény. Nem csak annyi, mint a hálószobában, ahol éjjeli lámpa égett. Felkapcsoltam azt a lámpát, ami a tükör felett volt. Egy madzagot kellett meghúzni, hogy Jake is tudja használni, ha szeretné. Odaléptem a villanykapcsolóhoz. Lejjebb szerelték a felújításkor, mint az összes helyiségben lévőt, hogy ülve el lehessen érni. Lenyomtam. Félhomály lett. Újra letérdeltem Jacob elé.

– Így jobb? – kérdeztem. – Teljes sötétben nem látnálak.

– Talán... – motyogta. – Jobb...

Végigsimítottam a lábszárán, nem tudatosan, önkéntelenül, hogy megvigasztaljam. Ez elég hülye dolog volt tőlem. Nemrég csodálatos perceket töltöttünk együtt, de a tudat, hogy nem érzi az érintésemet beárnyékolta a boldogságomat. Vajon ez életünk végéig fájni fog nekem? Vagy egy idő után megszokom? Tele lett az agyam szavakkal: Bár változtathatnék az állapotán! Bármit megadnék érte!

– Mi van? – suttogta.

– Nincs semmi – feleltem halkan. – Látni akarom, hogy rendben átülsz a zuhanyülőkére. Aggódom, hogy megint megsérülsz.

– Mi lett veled? – ráncolta össze a homlokát.

– Semmi sincs velem, csupán féltelek.

A köntöshöz nyúltam, el akartam venni tőle, de szorosan fogta, nem hagyta.

– Még mindig hat – magyarázta halkan. – Nem akarom máskor bevenni azt a szart.

– Nem is kell.

Megérintettem Jakey arcát, erre ő hangosan kezdte szedni a levegőt, és kék szemén könnyek csillantak a kevés fényben.

Belegondoltam ebbe a helyzetbe, hogy vajon mit éreznék, ha ilyen fiatalon elveszíteném férfi mivoltomat. Mellkason ütött a borzasztó válasz; biztosan úgy érezném semmi vagyok.

Felemelve a tekintetemet Jacob arcára nézve már képes voltam felismerni vonásain ennek a gondolatnak jeleit; leeresztett szemhéj, összevont szemöldök, oldalra biccentett fej, és a meredt tekintet, ami azt mutatta, mélyen elmerült önmagában.

Most vajon, hogy segítsek? – tettem fel önmagamnak a kétségbeejtő kérdést. Ki akartam találni, megfejteni a sötétségbe veszett választ, helyretenni a lelke épp széthulló darabkáit, reménnyel összeforrasztani. Addig a percig sose jutott eszembe ilyesmi, nem érdekelt mások lelke, nem igazán értettem az empátia fogalmát.

– Segítek zuhanyozni, jó? Előttem sose szégyelld magad.

– Tetszik, hogy így megváltoztál. Sokkal komolyabb vagy.

Felálltam, mosolyogva fürkésztem Jakey-t, és mivel kissé elmosolyodott ő is, úgy éreztem megtehetem, hogy a combjára ülök.

Jake az egyik kezét a derekamra, a másikat az ölembe rakta.

– Tudod, apa lettem Jake. Volt egy pillanat, miután Grace eltörte a bordáját, hogy rádöbbentem, erősnek kell lennem. Időközben váltam ilyenné, amíg kórházban voltál. Először rettegtem a saját gyerekemtől. Grace nagyon kicsi volt, amikor megszületett, levegőt se bírt venni rendesen.

– Dami...

Jacob megragadta a csuklóm, de nem akartam, hogy bármit is mondjon, még nem fejeztem be.

– Hozzá se mertem érni, a látványa borzasztó szomorúsággal töltött el. De apa rávett, hogy nézzek szembe a nehézségeimmel, anyukád meg azt mondta, koncentráljak az életem szebbik oldalára. És én azt csináltam. Bementem hozzád a kórházba, és rájöttem mennyire szeretlek, milyen jó veled. Tulajdonképpen széppé teszed az életem.

Jakey megsimította az arcom, aztán megcsókolt.

– Te is széppé teszed az enyémet, de még nem múlt el belőlem a sötétség – mondta, a fülem mögé tűrve egy hajtincset.

– Nem is kell sietni vele.

– Segítesz zuhanyozni? Megmoshatnád a hátam.

– Persze.

Jake közelebb gurult a zuhanyhoz, felakasztotta a köntöst a fogasra, megragadta a kapaszkodót, és egy nagy lendülettel átült a zuhanyülőkére. Odaléptem én is, behúztam magunkra a függönyt.

Jacob lefelé nézett és reszketett. Nem tudtam, hogy attól-e, mert fázik, nem tűnt libabőrösnek. Volt a mellkasomban egy kellemetlen nyomás. Az agyamban felvillantak a megmaradt emlékfoszlányok. Láttam úszni ezt a fiút. Utaztam mögötte a biciklijén. Közben olyan jólesett átölelnem Jake, hozzám képest nagy és erős testét. Mindig biztonságban voltam mellette, most azonban én lettem az ő biztonsága.

Mivel nem mozdult, megeresztettem én a vizet. Langyos volt, és épphogy csorgott.

– Tartsd a kezed, megnézzük jó lesz-e – kértem, de Jake nem reagált.

Feltettem a zuhanyfejet a helyére, lehajoltam és átöleltem Jakey-t. A nyakához bújtam, lehunytam a szemem. Erősebb lett az a bizonyos nyomás a mellkasomban, a sajnálat és szeretet együtt szorított. Már csuromvizes volt a hajam, amikor Jake remegni kezdett a két karom között. Tudtam, hogy sír, és egy perc múlva hallottam is. Visszafogtam a remegését, de a hangját nem voltam képes. Először csak szaggatottan szedte a levegőt, majd felnyögött.

– Nem! – kiabálta. – Nem! Nem akarom!

– Semmi baj... – suttogtam, de nem lehetett érteni a víztől és mert alig mozgott a szám.

Ekkor már én is reszkettem, és éreztem, ahogy forró könnyek csorognak az arcomon.

– Utálom magam! – kiabálta még hangosabban. – Gyűlölöm, hogy ilyen vagyok!

Nem tudom, honnan van a kifejezés: megszakad a szív. Akkor azonban olyan volt, mintha tényleg eltörne valami bennem.

– Engedj el! – szólt rám, aztán szinte ellökött, amikor felemelte a karját.

Elzártam a vizet. Az összes szó a torkomon akadt. Eddig csak keveset láttam abból, mit érez és hogy éli meg a változásokat, ám hirtelen belecsöppentem a közepébe.

A hideg falhoz dőltem, moccanni se bírtam, és néztem Jacobot. Előre hajolva fogta a kapaszkodót és nyöszörögve sírt. Ez volt a legborzasztóbb hang, amit valaha hallottam.

Tényleg próbáltam az életem szép oldalára koncentrálni, de jöttek olyan percek, amikor kibaszottul nem ment. És ez is egy olyan perc volt.

Azt hittem, boldog velem – jutott eszembe. Nagyon naiv lettem volna, ha azt képzelem, egy csettintésre elmúlik a fájdalma, csak mert szeretem. De más is eszembe jutott:

– Az édesanyád egyszer azt mondta, hogy örül, mert vele vagy, hisz az óceán el is vehetett volna tőle. Én is pont ezt gondolom.

– Talán... – szuszogott fáradtan Jake. – Jobb lett volna, ha inkább elvesz.

Erre nem tudtam mit válaszolni, inkább megtöröltem a szemem, de hiába, egyszerűen eluralkodott rajtam a fájdalom, és sírni, majd zokogni kezdtem. Azt hittem, abba se bírom hagyni, azonban észrevettem egy halvány árnyat a függönyön.

– Hahó!

Gyorsan elcsendesedtem, lekaptam egy törölközőt a karnyújtásnyira lévő fogasról, és Jacob ölébe terítettem.

Megpillantva Nancyt mintha átadtam volna a régóta cipelt terhet valaki másnak, és végre jut a tüdőmbe levegő. Biztosan felébresztette a kiabálás.

– Kicsim – térdelt le, és a két tenyerébe fogta a fia arcát. – Ne aggódj! Itt vagyok veled.

Arrébb léptem, meredten néztem őket egy darabig, és egyetlen szót sem bírtam kinyögni.

– Menj csak! – biccentett Nancy.

Nem kellett több, kirohantam a fürdőszobából.

Jacob jó kezekben volt, mégis bűntudatom lett, miközben szaladtam a folyosón, elsiettem apa mellett, aki épp akkor jött ki a hálószobából.

Kifutottam a hátsó teraszra, aztán szinte átugrottam a pár lépcsőfokot, és megálltam az udvaron.

Fénylettek felettem a csillagok, hallottam a rovarok hangját, és megteltem emlékekkel: a fűben feküdtünk és csókolóztunk. A teraszon ültünk, és beszélgettünk. Sok-sok olyan emléket láttam, amiket a kóma után éltem át vele. És láttam egy másikat is...

Lerogytam a fűbe, a halántékomra nyomtam a tenyeremet. Zavartan bámultam a szemben lévő fákat.

Az emlékben Jacob megragadott engem, és a falhoz nyomott. Összeért a szánk, a nyelvünk és a testünk. Ez nem ebben a házban történt, hanem ott, ahol régen laktunk.

Az első csókunk. Miért pont most tér vissza hozzám ez a pillanat? – tettem fel a kérdést. Eldöntöttem, hogy nem érdekel a múlt. Nem akarok több ilyen villanást. A jelent akarom, azzal megbékélni. Összefontam a két karomat a hasamon, és letettem a fejemet a fűbe.

– Damien – jött apa hangja a teraszról.

Egy perc múlva mellettem volt, és leült a földre.

– Figyelj – mondta halkan –, meg kell élned a fájdalmaidat, hogy aztán sikerüljön elengedned őket. Ne tiltakozz ellene!

Apa a fejemre tette a tenyerét, lassan simogatott. Én csak reszkettem és néztem, de nem láttam, mert tele lett a szemem könnyekkel.

– Ha engeded felszabadulni párszor a szomorúságodat, akkor végül, amikor újra a felszínre tör, már képes leszel uralkodni rajta. Megszokod.

– Nem múlik el? – motyogtam.

– Nem – sóhajtotta. – Tudom, mert még most is hiányzik az anyád.

Feltápászkodtam. Tiszta fű és kosz lettem, amiért vizesen jöttem ki.

– Vannak olyan fájdalmak, amik örökre veled maradnak – folytatta apa. – Elvesznek belőled valamit, a lelkedből, de ugyanakkor adnak is. Megkeményítenek. Idővel csak néha jut eszedbe, ha magányosan ülsz egy szobában.

– Én... – súgtam, de a szavak megakadtak félúton.

– Mondd ki! – mosolygott rám.

– Nem akarom így látni őt.

– Nehéz lehet. Még nekem is az, mert nem ilyennek ismertem meg Jake-et. Nem vagyok az érzések kimutatásának nagy bajnoka, de őszintén elszomorít.

Apa felsóhajtott, aztán a vállamhoz érve magához húzott. Szorosan a két karjába zárt.

Jó volt beszélgetnem apával. Anya elvesztése miatt ismerte milyen, ha megtör az élet. Mindig volt pár biztató szava. Persze, jobban örültem volna, ha azt mondja, egyszer elmúlik a szomorúság, de ritkán halljuk azt az emberektől, amire vágyunk.

Visszamentem a házba. A folyosón haladva észrevettem, hogy Jake szobájának ajtaja résnyire nyitva van, ezért besandítottam. Nagyot dobbant a szívem látva, hogy Nancy segít Jacobnak felvenni a pizsamanadrágját, aztán betakarta őt.

Nekem se ártott volna felöltöznöm, már reszkettem a vizes ruhákban. Otthagytam őket inkább, és a saját szobámban szárítkoztam meg. Lámpát se kapcsoltam, csak a holdfény világított be.

Törölközés után pólóban, rövidnadrágban ültem le bevetett ágyam szélére. Arra eszméltem, hogy félek. Nemrég szó szerint menekültem a fürdőszobából. Kopogást hallottam, erre felemeltem a tekintetemet. Nancy jött be az ajtón.

– Jacob bocsánatot kér tőled – mondta.

– De miért? – álltam fel.

– Nem akart így viselkedni előtted.

Ekkor nagyot sóhajtva visszaültem az ágyra, és az ölemben szorongatott kézfejemet néztem.

– Mi a baj Damien? – kérdezte Nancy, és leült mellém.

– Nem haragszom rá, csak...

Eszem ágába sem volt kimondani, hogy megijesztett.

– Már alszik? – pillantottam Nancyre.

– Még nem. Néha felriad álmában.

– Felriad? Hogy érted?

– Rémálmai vannak a vízzel.

Erre Jake édesanyja rám pillantott, pont ugyanolyan aggodalmas, fáradt szemmel, ahogy én is éreztem magam.

– Poszttraumás stressz. A kóma után volt nekem is. Meg gyerekkoromban, komolyabb törések után – sóhajtottam fel. – Nagyon megijesztett előbb.

Nancy megsimogatta a hátamat. Rég éreztem ilyen gondoskodó érintést. El is érzékenyültem, de visszafogtam minden könnyem.

– Damien, még csak tizennyolc éves vagy. Szerintem pihenj le, holnap pedig olvass! Úgy tudom, szeretsz olvasni.

– Igen...De miért olvassak?

– Csinálj olyasmit, ami jobb kedvre derít! Úgy könnyebb lesz feldolgoznod az elmúlt hónapok eseményeit, és szembenézned a jelennel. Jake-nek azt tanácsoltam, hogy hallgasson zenét.

– Nem, holnap elviszem az apjához.

– Mi?

– Medence.

Fel is álltam, elindultam kifelé, hogy megkérdezzem erről Jake-et, de épphogy a kilincshez értem, Nancy utánam szólt:

– Damien, nagy erőfeszítés, amit csinálsz. Nem kell ezt tenned, élheted az életed.

– Mire célzol?

– Kamasz vagy. Ha neked Jake teher...

– Segítek rajta. Összeszedem a padlóról – vágtam közbe. – Nem adom fel – azzal kimentem a szobából.

Haragudtam Nancyre, amiért arra célzott, szakítsak a fiával. Nyilván jót akart, de inkább apának adtam igazat; ha most nem öl meg, sziklaszilárd leszek.

Jól teleszívtam a tüdőmet levegővel az ajtó előtt, de nem hagytam az agyamnak, hogy gondolatokat gyártson és meghátrálásra késztessen, benyitottam.

Jacob fehér pizsamában, a támlához dőlve ült és bámult maga elé. Akkor se emelte fel a fejét, amikor odamentem, leültem, feltettem a lábamat is, hogy még közelebb húzódhassak hozzá.

– Rendben vagy? – kérdeztem.

– Vannak rossz pillanataim.

Megérintettem a kezét, közös karkötőnk megcsillant a kevés fényben.

– Semmi baj, megértem – mosolyodtam el. – Biztos, nem akarsz erről hallani, de nagyon élveztem, amit csináltunk ma, és megnyugtatott, hogy az érintésemmel én is adhattam neked valamit.

– Amíg zuhanyozni voltál, egyedül maradtam... – fordult felém sápadtan, könnyektől csillogó szemmel. Megmozdult az ajka, de a szavak nehezen formálódtak. – Jó, hogy képes vagyok arra... Gondolkodtam, amíg zuhanyoztál. Nem szándékosan jutott eszembe...vagyis nem eszembe jutott... – zavartan pislogott, még mindig a megfelelő kifejezéseket keresve. – Csak bennem van...

– Mi van benned?

– Nem érzem... – nyelt egyet. – Nem éreztem...és ez... – vett egy nagy levegőt, aztán letörölt egy könnycseppet. – Pedig, ez a világ legjobb érzése. Nem? És én soha többé nem érezhetem.

Valami összeszorított belül, megint a mellkasomban, és attól tartottam, sokáig, esetleg sosem múlik el teljesen. Ez a szörnyű valami lesz az, amiről apa mesélt: a rossz érzés, ami örökre velem marad?

– Rengeteg dolog van, amit meg kell tanulnom magammal kapcsolatban, és nem ilyesmi, hogy közlekedjek tolószékkel. Az a legkönnyebb. De az, hogy mostantól minden más a testemmel, mindent máshogy kell csinálnom... – sóhajtott fel. – Ez az igazán nehéz. Elfogadni.

– Jacob... – suttogtam.

– Miután megtudtam, hogy lebénultam, senkire és semmire se figyeltem. Egyszerűen...leszartam másokat.

Lehunyta a szemét, közben szaggatottan és hangosan lélegzett. Egy perc múlva felnézett, és legördült egy könnycsepp az álláig.

– Folytasd! Hadd halljam, mi bánt nagyon. Csak rajta! – kértem tőle.

– A legrosszabb a neuropátiás fájdalom. Sose éreztem még ahhoz hasonlót. Kibírhatatlan, kínzó.

– Én már sok fájdalmat átéltem, és úgy sajnálom, hogy ilyesmivel küzdesz. Megváltozol, ha többet szenvedsz, mint normális esetben szokott az ember, de hidd el, együtt lehet élni vele. Mert az élet nem csupán ennyiből áll.

– Kiszolgáltatott voltam. Úgy éreztem semmire se vagyok képes egyedül, viszont egy idő után idegesíteni kezdett a tehetetlenség. Minél hamarabb meg akartam tanulni mindent. Utálatos volt, hogy olyan vagyok, mint egy csecsemő.

– Mesélj még Szívem!

Ekkor Jacob a szemembe nézett, és eltökélt tekintettel azt mondta:

– Nem mesélek többet, elég volt ebből. Meg fogom szokni, hogy a szerelemben is más vagyok, ahogy megtanultam mozogni és katétert használni. Elegem van abból, hogy szomorúak vagytok, csak mert én béna lettem. Összeszedem magam, ígérem!

Katéter. Azt láttam a dobozban zuhanyzás előtt, s azonnal elszomorított, mert tudtam kié és mire való. Én is határozott arcot vettem fel, és pont ennyire határozottan jelentettem ki:

– Ha neked megy, akkor nekem is. Soha többé nem látsz sírni.

Összeérintettük a homlokunkat, lehunytuk a szemünket. Jacob körém fonta két erős karját. Egyszerre vettük a levegőt.

– Együtt sikerülni fog – mondtam.

– Sikerülni fog – mondta Jake is.

ÚJ ESÉLY

Jacob

Már hajnalban ébren voltam. Damient figyeltem a székemben ülve, azt a gyönyörű fiút, aki elterülve, hason fekve aludt összetúrt ágyam közepén. Halkan szuszogott, a pokrócot ölelte, az arcát félig a párnába nyomta. Rásütött egy kevés fény a függönyök közti résen, ettől kissé kócos, hullámos hajában vörös szálak csillogtak.

Amikor megismertem őt rettentően megsajnáltam, már a költözésük napján. Egy fiatal srác, és folyton összetöri magát. Kedves akartam lenni vele, és megmutatni neki a várost, azonban ő mutatott nekem valamit, méghozzá saját magamból. Sose voltam szerelmes korábban, nem ismertem az érzéseimet, de költözésük utáni napon, amikor elhívtam a kedvenc helyemre a parton, rájöttem, hogy létezik egy másik énem. Egy gyengéd, álmodozó énem, aki képes csupa színesben látni a világot. Addig a percig nem tudtam, mi a szerelem, és szégyelltem is, hogy téves elképzeléseim voltak egy ennyire mindennapi dologról. Imádtam Damien illatát, és sokáig éreztem a ruháimon, vagy a bőrömön, miután elváltunk egymástól. Reggelente úgy ébredtem, hogy ő járt a fejemben, és alig vártam a találkozást. A házunk harmadik emeletén, a tetőtérben laktak az apjával, és füleltem, még mielőtt elhagytam a szobám, hogy mozgolódik-e valaki. Ha összefutottunk a házban elakadtak a szavaim, a gondolataim kuszává váltak, és mosolyogni se mertem, mert féltem, hogy kinevet. Nem bírtam volna elviselni, ha kinevet.

A legtöbb időmet vele töltöttem, és olyankor semmi és senki se érdekelt. Az ilyen pillanatokkal nem bírtam betelni, és ha magamra hagyott, annyira csalódott lettem, mintha egy szép álomból rázna fel a valóság.

Az a fiú, akit akkor úgy sajnáltam most is az ágyamon aludt, én meg csak néztem milyen tökéletes, hisz az volt hozzám képest. Aztán a lábamra pillantottam, két egymáshoz érő térdemre, és arról fogalmam se volt, hogy van a lábfejem a talptámaszon. Nem lett volna szabad ezt tennem vele, bezárnom a saját ketrecembe, őt nem száműzte oda senki. Nem tudtam kiverni a fejemből, mennyire sírt velem együtt a zuhanyzóban. Küzdeni akartam, őszintén küzdeni, de Damient nem tehettem ki a kudarcaim fájdalmának. Megígértük egymásnak, hogy együtt küzdünk, azonban úgy éreztem, jobb, ha egyedül érek célba.

Otthagytam őt, kigurultam a konyhába, és ittam egy pohár vizet. A hátsó kertbe vezető üvegajtót oldalra lehetett csúsztatni, apám rászerelt egy fém fogantyút, ami a fürdőben lévő kapaszkodókra hasonlított, így én is könnyen ki tudtam nyitni. Nem kellett nyújtózkodnom, semmi egyéb. Ezek a változtatások a házunk összes helyiségében jelezték, itt lakik valaki, aki más, mint a többi ember. Biztosan gondolkodóba esne egy idegen ezeket észrevéve, talán furcsán ráncolná a homlokát is. A szeretteim pedig magyarázkodnának, és én nem akartam így felforgatni az életüket – futottak végig az agyamon a mondatok, már a teraszon. Csak idáig tudtam jönni, mert még megvolt a lépcső és az udvar is csupa fű.

Tanácstalan voltam. Felidéztem Damien alakját, ahogy futott kifelé a fürdőszobából. Nyeltem egy nagyot, és felsóhajtottam, a térdemen tartott, remegő kezemet nézve. A levegő kellemes, meleg széllel ért az arcomhoz, de engem zavarni kezdett, mert az agyam megtelt sok-sok rossz szóval, és csak ezekre akartam figyelni.

Megijesztetted Damient. Elmenekült előled. Mindenkinek csak nehézséget okozol. Mindenki hozzád igazodik.... Teher vagy nekik... Tönkretetted az életüket...Tönkreteszed őket...

Lépéseket hallottam, ezért lehunytam a szemem és egy utolsó nagy sóhajjal megpróbáltam kiüríteni a fejem.

– Jó reggelt! – köszönt anya, és odajött hozzám, egy bögre kávé volt nála.

– Neked is.

– Hogyhogy fent vagy? – kérdezte, közben leült a mellettem lévő karosszékbe.

– Csak úgy – vontam meg a vállam.

Anya köntöst viselt, hálóinget, a haját gyorsan csatolta fel. Nemrég ébredt, és én megzavartam a reggeli rituáléját. Feltűnt neki, hogy nem szívesen beszélek, ezért köhintett, majd azt mondta:

– Tegnap este Damien elárulta, hogy szeretne elkísérni téged az apádhoz.

– Apámhoz? – fordultam anya felé összeráncolt homlokkal.

– Segíteni akar abban, hogy leküzd a víztől való félelmed.

Alig hittem a fülemnek.

– Miért hoz értem ilyen áldozatokat? Biztosan volna jobb dolga.

– Nem hinném. Fontos vagy neki. Szívesen tölti veled az idejét.

Megráztam a fejem a földet nézve, mialatt fel sem fogtam, mit jelent ez. Képtelen voltam megérteni, hogy Damien szeret, mert csupán az lebegett lelki szemeim előtt, hogy sírva futott el előlem. Tudtam, hogy nem azért tette, mert gyűlöl, azonban én gyűlöltem magam, amiért így bántom. Megérezve anya gyengéd érintését a vállamon felnéztem, tekintetem megtapadt a piros fénybe öltözött bokrokon.

– Mi a gond Jakey?

– Bántom őt – feleltem halkan. – Pedig annyira aranyos. Más ember tudná ezt értékelni. Boldoggá tenné.

– Nem szándékosan bántod. Te is értékeled, de tegye fel a kezét az, aki a veled történtek után nem őrjöng vagy zokog.

– Éppen ezzel van a baj. Olyan kell neki, akivel nem történt ilyen.

– Kicsim...

Anya letette a bögrét, és megérintette a csuklómat, erre mélyen a szemébe néztem.

– Te is megérdemled a boldogságot és a szerelmet – mondta biztató félmosollyal. – Szerencsés vagy, hogy van neked Damien, és ő is, hogy te vagy neki. Engedd, hogy segítsen!

– Meg akarom óvni magamtól. Aggódom érte. Egyedül megyek apához.

Anya kissé megdöbbent, azonnal nem is válaszolt, aztán valami egészen különöset láttam a tekintetén. Azt hiszem, büszkeséget...

– Biztos, hogy egyedül akarsz menni? – kérdezte.

– Csalódtam magamban. Bármi is történjen apánál, legalább az vigasztal, hogy ezzel tehetek valamit azért, akit szeretek. Ha kudarcot vallok a medencében megismétlem az éjjel történteket, ezt pedig Damiennek nem kell átélnie.

Vettem egy mély levegőt, és úgy döntöttem visszatérek a házba, az ajtó felé fordultam.

– Damien mélyen alszik – mozdítottam egyet előre a hajtókarikán. – Ne ébreszd fel, hadd pihenjen!

A telefonom a szobámban volt, de nem hoztam ki, anyáét megtaláltam a nappaliban. Korán volt még, és sejtettem, hogy felébresztem apát. A mobilja kicsengett, sokáig nem vette fel. Izzadt a tenyerem, türelmetlenül kopogtattam az ujjaimmal a székem kerekét.

– Nancy? – szólalt meg apa álmos hangon.

– Jacob vagyok.

Egy kis csend lett, majd amikor apa ismét beszélni kezdett már frissebbnek tűnt, mintha hirtelen teljesen magához tért volna.

– Valami baj van?

– Csak szeretnék elmenni hozzád, és használni a medencét.

– Gyere nyugodtan. Mikor?

– Most.

– Oké, indulok!

Anya közben bejött a nappaliba, ezért ránéztem és azt mondtam:

– Hozz ki nekem egy fürdőnadrágot és ruhát a szobámból!

Anya halkabban be tudott osonni, biztosra vettem, hogy én felkelteném Damient.

Amíg vártam apát összepakoltam pár holmimat egy hátitáskába. Megmostam az arcom, aztán gondoltam átöltözök a nappaliban, anya már kanapé karfájára rakta a ruháimat. A felsőt könnyen átcseréltem, a nadrág és zokni felvételéhez kértem a segítségét. A cipőmet felhúztam egyedül, aztán átültem a kanapéról a székembe.

Anya kiment reggelit készíteni, addig egyedül maradtam. Tudtam, hogy abba a házba tartok majd, ahol felnőttem. Minden egyes apró pontja egy emléket hordoz, számomra fájó emlékeket. Azonban szembe kellett néznem a félelmemmel és a múltammal is, hogy sikerüljön meggyógyulnom. Szavakba sem lehet foglalni, mennyire szerettem Damient, nem bírtam ismét felidézni szomorú arcát. Tisztában voltam azzal, hogy mennyire fontos vagyok neki, és bőven eléggé kínozta a betegségem. Nem engedhettem, hogy lássa a depressziómat, csak a jó oldalamat akartam megmutatni.

Amikor apa autója megállt a házunk előtt, akkor görcsbe rándult a gyomrom. Alig ettem valamit, de rám tört az émelygés.

Apa bejött az ajtón, én már az előszobában vártam, a táskámmal az ölemben. Odakint kinyitotta nekem az autó ajtaját, miután elvette tőlem a táskát. Megragadtam az ülést és a kesztyűtartó feletti részt, átemeltem magam az anyósülésre. Apa összecsukta a széket, és a csomagtartóba rakta.

Féltem megkérdezni, hogy ki van otthon, még egyszer se találkoztam Cindyvel, azzal a nővel, aki miatt elváltak a szüleim. Ő volt Becky édesanyja. Nem haragudtam rá, mivel kisebb gondom is nagyobb volt, de a gyomorgörcs az autóban se múlt el.

A városban haladva még nem is éreztem olyan kellemetlenül magam, azonban felkanyarodva a hídra egyre közelebb kerültünk a célhoz. Rám tört a félelem, amitől a karom csupa libabőr lett. Feltűnt, hogy apa rám sandít, és valószínűleg észrevette, hogy valami nincs rendben. Az ember nem szokott libabőrös lenni ilyen napfényes időben, és a szótlanság is azt bizonyította, hogy nem vagyok jól.

Háromszintes házunk egy rendezett, igényes utcában állt. Amikor kiszálltam az autóból megcsapott a meleg, pedig még csak reggel volt. Felnéztem a régi szobám ablakára, és a szívem hirtelen egy hatalmasat dobbant. Még sose történt velem olyan, hogy egy pillanatra csak úgy ne kapnék levegőt.

– Cindy és Becky nincsenek itthon – mondta apa, és végre fellélegeztem.

Tudtam, hogy ez az egész hirtelen döntés volt tőlem, és talán a sors kegyelmezett meg, hogy legalább mások előtt ne érjen szégyen, ha rám tör a félelem a medencében.

Az ajtónál lévő három lépcsőfokra deszkák voltak téve. Túl meredeknek találtam, ezért nem is indultam el.

– Segítek – szólt apa, és felhajtotta a két tolókart.

Előbb kinyitotta a bejárati ajtót, csak azután tolt fel a deszkákon. Át kellett segítenie a küszöbön is. Abban a percben jöttem rá, hogy a ház, ahol tizennyolc éves koromig éltem nem felel meg az igényeimnek. Nappalinál küszöb, bútorok zsúfoltan elrendezve, a teraszról lépcső vezet le, fű a medencéig...

– Mi a helyzet Jake? Rendben vagy? – zökkentett ki apa a gondolkodásból.

– Átöltözök.

– A medencefűtést bekapcsoltam korábban.

Elindultam a földszinten lévő szoba felé. Odaérve lenyomtam a kilincset, és belöktem az ajtót. Damien aludt itt a lábműtéte után, amikor a velőűrszeget kapta a combcsontjába. Eredetileg fent aludt a tetőtérben, már egyedül, mivel a szüleink időközben összeköltöztek anyám szobájába. Én is fent aludtam, tanultam, duzzogtam, éltem átlag kamaszkoromat. Nézve az ágyat, a fekete, modern szekrényeket, illetve a küszöböt és középen a szőnyeget elfintorodtam. Eszembe jutott, hogy most már esélyem sincs arra, hogy felmenjek az emeletre, arra is kevés, hogy ebbe a helyiségbe beguruljak. Megszaporodtak a lélegzetvételeim, mert hirtelen nem tudtam mihez kezdjek, túl magas volt a küszöb. Szerencsére apa ott termett mögöttem.

– Segítek – mondta, és megragadta a két kart, átsegített az akadályon.

– A szőnyegtől nem tudok közelebb gurulni az ágyhoz.

Apa bólintott, és feltekerte a szőnyeget gyorsan, aztán magamra hagyott. Átültem az ágyra, és elkezdtem vetkőzni. Fekve vettem fel a fürdőnadrágot.

Apa a nappaliban várt rám, és meglepődtem, hogy ő is fürdőnadrágot visel.

– Gondoltam kelleni fog a segítség – magyarázta.

Addig eszembe se jutott, hogy egyedül nem tudok majd belemenni a vízbe. Olyan hirtelen döntöttem otthon, hogy ezt elfelejtettem.

Félmosollyal tekintettem apára, ő is mosolygott rám, ám kék szemében sajnálatot láttam. Ugyanazt a sajnálatot, amit mindenkin, hosszú hónapok óta. Egyformák voltunk, szinte az összes vonásomat tőle örököltem. Nagyot dobbant a szívem, és a szavak a torkomon akadtak, le akartam hajtani a fejemet, mert szégyenkeztem a saját apám előtt. Mozdulni se tudtam, és rettegtem, hogy észreveszi, mennyire el vagyok keseredve. Túl sokat keseregtem, sírtam, üvöltöztem. Eleinte úgy éreztem jogom van hozzá, sőt, nem is tudtam mást tenni. Akkor azonban elegem volt ebből, és azt mondtam:

– Gyerünk!

Apa felkapta a két törölközőt a fotel karfájáról, és elindultunk kifelé. Kinyitotta nekem az üvegajtót.

A teraszon megcsapott a meleg, az udvarunk napfényben fürdött. A lépcsőt figyeltem, de semmit se szóltam. Apának azonnal feltűnt, mi a gond, ezért leguggolt elém, hogy közelről a szemembe nézhessen.

– Megengeded? – kérdezte.

– Van más választásom?

Apa bólintott, aztán felállt. A szívem még gyorsabban vert és izzadtam is, rám tört megint egy furcsa sötét érzés, ami elfojtotta a szavaimat. Ismét kiszolgáltatottnak éreztem magam, amikor apa felemelt, én meg a nyakába kapaszkodtam.

Amint az udvarra lépett a szemembe vakított a nap, ezért elfordultam. Megpillantva a kocka formájú, kék medencét csupa libabőr lettem. Az agyamban felvillantak a szavak: ne, ne vigyél oda!

Gyorsan szedtem a levegőt és csak bámultam a vizet, mialatt úgy kapaszkodtam apába, mintha ezen múlna az életem. Végülis rajta múlt.

– Semmi baj – mondta. – Most leültetlek a medence szélére.

Az ajkamon volt: könyörgöm ne! Azonban csak nyeltem egy nagyot, és elszánt tekintettel néztem a csillogó víztükröt, habár a fejem is megfájdult hirtelen.

Apa letett a csempézett szélre, de nem éreztem se a hőmérsékletét, se azt, hogy ott ülök, ezért azonnal kapaszkodót kerestem a kezemmel kétségbeesett arccal. A füvet tapogattam csupán.

– Semmi baj Jakey – lépett oda hozzám már a vízben, ami a derekáig ért. Nem volt mély a medence, azonban olyan félelmetesnek hatott, mint az óceán.

Lenéztem, és látva a lábamat, ahogy eltorzítja a kevés hullámzás, pánikba estem, a tekintetem szerteszét cikázott. Jól ismertem ezt az udvart, az összes fát, bokrot, a fészert, de mégis egy ketreccé vált számomra, egy fullasztó zárkává, ahová fény se jut.

– El kell mennem innen – suttogtam meredt tekintettel.

– Itt vagyok veled. – Apa megragadta a két vállam. – Nincs mitől félned.

– Könyörgöm, vigyél arrébb.

Apa nagyot sóhajtott, megtörve a szemkontaktust bámult maga elé egy darabig. Nem akartam neki gondot okozni, se fájdalmat a betegségemmel. Szomorúvá vált a tekintete, és ezt nem bírtam elviselni. Bár a szívem a torkomat szorongatta, érző részem libabőrös lett, és az agyam üvöltött a félelemtől, mégis azt mondtam:

– Segíts belemenni!

Utáltam magam, amikor mások segítettek, megemeltek, mozgattak, csak mert az adott helyzethez valóban igazán béna voltam.

Jól teleszívtam a tüdőmet levegővel, és beleereszkedtem a vízbe, a két kezemmel tartottam magam a medence szélét fogva. Nem tudtam, hogy a lábam leért-e már, talán igen.

– Meg kellene fordulnom, úgy könnyebb tartanom magam.

– Ne fogjalak?

– Ne.

Belenéztem apa szemébe, ő pedig döbbenten fürkészett. Vettem még egy jó nagy levegőt, és leengedtem a pillantásomat, majd hirtelen elöntött a hőség, mert a lábamat kissé lebegtette a víz, nem ért a medence aljához. A karom már remegett.

Apa megfogta a derekam, én meg vettem egy kis lendületet, hogy sikerüljön megfordulni. Szemből könnyebben kapaszkodtam a medence szélébe; rákönyököltem, és nehéz voltam, de nem süllyedtem el.

– Ne fogjalak Jake?

Tetszett, hogy most már aggodalmasan kérdi, és meglepett tekintete is. Sokkal jobb volt, mint a sajnálkozó, szomorú arcok és hanglejtések.

Győzni akartam. Megnyerni ezt a versenyt, pont úgy, mint amikor másokkal mérettettem meg magam, aztán én kerültem a dobogón az első helyre, és büszkén vettem át az aranyérmet. Arra vágytam, hogy ugyanazt érezzem; a szívem ne félelemtől dübörögjön, sokkal inkább erőtől és elégedettségtől, akárcsak akkor, ha a vetélytársaim fölé emelkedtem. Le kellett győznöm a vizet, megharcolni nagy ellenségemmel; a saját testem korlátaival.

Bevillant egy gondolat, egy mindent elsöprő gondolat. Bátorságot akartam érezni, nem pedig a mellkasomat szorongató félelmet. Működő izmaim azért feszültek, hogy másszak ki, kerüljek minél messzebb ettől az átkozott medencétől. Idegesített a napfény, az ébredő hőség, és utálni kezdtem a házat, amit olyan nehezen hagytam el, hisz az összes pontjában hordozta gyerekkorom töredékeit.

Ám nem engedtem semmiféle késztetésnek, semmiféle vészjósló hangnak a fejemben, amik azt suttogták a víz meg fog fojtani. Az volt a csúcsa fájdalmaimnak, amit tegnap átéltem, és azon is felül akartam kerekedni. Nem! Nem leszek többé gyenge. Erős leszek, mint a szikla. Pont, mint az a szikla, aki voltam hónapokkal ezelőtt, aki óvta, védelmezte a szerelmét. Aki meg akarta menteni. Ha küzdelem, legyen hát valódi, igazi, ami esélyt adhat arra, hogy nyerjek. Nem engedem ismét sodródni magam az árral.

– Nyomd le a fejem a víz alá! – mondtam apának.

– Tessék?

– Tedd meg! Rajta!

A hangom is reszketett, miközben beszéltem, de nem csupán a félelemtől, nehezen tartottam már magam. Nem bánthat! Nem bánthat! – ismételgettem gondolatban.

Lehunytam a szemem, és engedtem, hogy apa erős karjaival megfogjon. Vettem egy hatalmas lélegzetet.

Csak annyit éreztem, hogy változik a közeg.

Én vagyok Jacob Sullivan. Kerekesszékes vagyok, tornára járok, ülve zuhanyozom, fekve veszem fel a nadrágom. És nem félek semmitől.

A víz körülölelte a testem, és beugrott egy kép arról a napról, amikor Damien még kómában feküdt, és én úszni mentem, a víztől vártam vigaszt, hogy törölje ki a lelkiismeretfurdalást. Bármit állítson Damien, megérdemeltem a büntetésem, még akkor is, ha nem szándékosan bántottam. Este is bántottam, összetörtem, csak most lelkileg, a depressziómmal, a sírással. Nem tehettem ezt vele többé.

A szívem kellemetlenül gyorsan vert, azonban a célomra figyelve egy régóta nem tapasztalt érzés hasított belém. Érző részeimen a bőrömet kellemesen simogatta a víz, és felszínre hozta a versenyen, edzésen, vagy csak a szabadidőmben való úszáskor érzett boldogságomat.

Ekkor hirtelen kinyújtottam a karomat, megragadtam a medence szélét, és felhúztam magam, jól meg is kapaszkodtam. Akkor döbbentem rá, ahogy a levegőtől fázni kezdtem, milyen igaza volt az ápolónak és terapeutának a kórházban. A vízben sokkal könnyebb voltam.

Meredten, zihálva bámultam az élénkzöld füvet, és könnyek gyűltek a szememben, de a szám mosolyra húzódott. Mintha egy hatalmas kőfal hullott volna darabokra előttem az elmúlt percben, ami addig köztem és a víz között magasodott. És közben csak azon járt az eszem, mennyire szeretem Damient, és mennyire fáj, ha szomorúnak látom. Érte bármire képes lettem volna, még arra is, hogy ha hirtelen létrejönne a csoda, vagy valamiféle mágia az emberi világban, lábra álljak a kedvéért.

Hónapok óta akkor fordult velem elő először, hogy önbizalommal telve ültem bele a székembe, miután törölköztem és átöltöztem. Az autóban az én zenéim szóltak hazafelé, és még a fejemet is mozgattam le-fel a ritmusára. Apa néha felém sandított, de csak mosolygott rajtam.

Hosszú ideje nem láttam annyira szépnek a szülővárosomat, az út menti pálmákat, és bár elbiciklizett mellettünk néhány turista, nem akartam arra gondolni, hogy a garázsban ott van az én ősrégi biciklim is, ám eszembe jutott. Nem sajnáltam, mert az a srác, aki azzal tekert a legtöbb helyre, erre nem lett volna képes, minden könnyen, zökkenőmentesen hullott az ölébe. A sporteredmények, barátok, szerelem. Soha, semmiért se küzdött, semmit se kellett bizonyítania, azt se tudta, hogyan csinálja. Az autóban ülve, figyelve az előttünk haladó autókat nem voltam ugyanaz a Jacob. Egy másik Jacob voltam, valaki, aki valóban újjászületett, amikor kijött a medencéből.

Megálltunk a házunk előtt, azt hittem apa ki fog szállni, de előbb rám nézett. Meglepődtem, mert még sose pillantott rám ilyen boldogsággal.

– Büszke vagyok rád – mondta, és nekem elakadtak a szavaim.

Apa felém hajolt, és olyan hirtelen ölelt át, hogy a meghatódástól először nem is viszonoztam. Aztán csak bólogatott egy darabig, azt hiszem elgondolkodott a mai délelőttön.

– Segítek kiszállni, kölyök – mosolygott rám, és felborzolta a tarkómon a hajat, mint kiskoromban.

– Na! – morogtam, de a végét elnevettem.

Alig vártam, hogy lássam Damient, és elújságoljam neki milyen szuper napom volt. Sejtettem, hogy aggódott értem, talán haragszik is, emiatt pedig én gurultam be aggódva az ajtón. Elköszöntem apától, aki sietett haza, mert lassan el kellett hoznia a húgomat a suliból.

Egy darabig azt hittem a ház üres, mert akkora csend uralkodott, de amint a napsütötte nappali felé fordultam, belém fagyott a lélegzet. Szóhoz se jutottam, pedig köszönnöm kellett volna, csak épp fél métert tettem meg, többet nem is igazán akartam.

Colin ült a kanapén. Megpillantva engem gyorsan felállt, úgy, mintha az elnök jött volna házhoz. Zavartság villant át a tekintetén.

– Szia, Jake.

– Mit akarsz itt? – gurultam beljebb, és akkor láttam meg Damient, aki a fotelban ült, távol a volt legjobb barátomtól.

– Szeretnék veled beszélni Jake.

Sose hallottam ilyen félénknek annak a nagydarab, magabiztos srácnak a hangját, akit kiskorom óta ismertem. Úgy bámult engem, mintha szellemet látna, ha félt is, biztosan saját lelkiismerete kísértetét ismerhette fel bennem.

Eszem ágába se volt megtörni előtte, vagy a gyengeség legapróbb jelét mutatni, komoly arccal és mélyeket lélegezve figyeltem őt. Kisebb voltam nála, felfelé néztem rá, ám el akartam érni, hogy Colin érezze magát eltörpülve mellettem. Mivel halkan szólalt meg, előre bukó vállal, szégyenkezve, azt hiszem ezt sikerült is elérnem.

– Bocsáss meg Jake...

– Mit? – kérdeztem, felrántva az egyik szemöldökömet.

– Ami történt.

– Nem engem löktél bele a vízbe, hanem Damient. Tőle kérj bocsánatot! És minden másért is. Amiért bántottad és gyűlölködtél rajta, pedig semmi rosszat sem tett. Tudtad jól, hogy beteg. Akár a vízbe zuhanástól is törhetett volna csontja.

Colin semmit se szólt; azt ajkai eltávolodtak egymástól, de a szavai félúton elakadtak.

– Mi lesz? – kérdeztem. – Kérj tőle bocsánatot!

Colin meredten állt, majd lassan lehajtotta a fejét.

– Bocsánat... – suttogta.

Bólintottam, és olyan érzésem lett, mintha egy nagy kő volna a mellkasomban, és a stressztől könnyek gyűltek a szemembe. Idegesített a srác jelenléte, és az, hogy rá se pillantott Damienre, miközben beszélt.

– Ne haragudj! – Colin rám nézett kétségbeesett tekintettel. – Fogalmam sem volt arról, hogy nem tud úszni, és te majd utánaugrasz.

– Akkorák voltak a hullámok, hogy darabokra törtek engem. Akkor Damient?! – kiabáltam, legördült egy könnycsepp az államra. – De tudod mit? – mosolyodtam el. – Megbocsátok neked. Mindenért. Oké?

Colin meglepve meredt rám, ám a pillantásán átvillant a nyugalom. Annyi ideje gyűjtötte magában a mérget, amennyi ideig a kórházban voltam. Gyűjtöttem már én is hasonló mérget, iszonyatosan keserves együtt élni vele.

– Megbocsátok – ismételtem meg. – De takarodj innen, és soha többé ne kerülj a közelembe!

Colinnak nem is kellett több, azonnal elviharzott.

Damien és én egymást néztük döbbenten, a csendben hangossá váltak felgyorsult lélegzetvételeink. Különös módon nem lebegett feszültség a levegőben, inkább kellemes béke, mert végre csak ketten voltunk.

– Anyukád azt mondta apádhoz mentél – szólalt meg végre Damien.

– Tudom, hogy jönni akartál, de úgy éreztem egyedül kell mennem.

Tudtam, hogy Damien segíteni szeretne rajtam, és nem egészen érti, miért döntöttem így reggel. Új érzések keletkeztek bennem, célok, remény, és neki joga volt tisztában lenni ezekkel. Biccentettem, hogy kövessen.

A szobám felé vettem az irányt. Gondoltam jobb lesz, ha ott avatom be, mert bezárkózhattunk. Sokkal közvetlenebb, meghittebb hely volt. Az ágyam be volt vetve, hűs levegő keletkezett a klímától, a félig behúzott függönyök miatt romantikus homály lett.

Ez a fiú volt az életem értelme, az egyetlen kincsem, álmodozva fürkésztem őt, ahogy ott ült az ágyam szélén félénken, és a szavaimra várt. Nem voltam az a naiv, aki örökké abban bízik, hogy majd egyszer feláll a székből, mert már tudtam, hogy vannak olyan törések, amik sose gyógyulnak.

Damiennek is rengeteg gyógyulásra képtelen törése volt, és nem lehettem én az egyik.

– Sikerült – mondtam. – Megküzdöttem a vízzel. Belementem a medencébe, majd a víz alá.

Damien ajkai eltávolodtak egymástól, bár nem hiszem, hogy beszélni akart, inkább csak meglepődött. Előrébb csúszott az ágyon is, és figyelmesen várt tovább.

– A balesetem megváltoztatott engem Damien. Ma éreztem azt először, hogy büszke lehetek magamra, csupán meg kell találnom a módját. Ezután azon leszek, hogy minél több ilyen alkalom legyen az életemben, mint a mai.

Döbbenten láttam, hogy Damien letérdel a szőnyegre, annyira közel húzódik, amennyire csak lehet, de még a szemembe tudjon nézni. A tenyerét a térdemre tette. Azon a részen nem éreztem, de máshol igen, és visszaemlékeztem, milyen langyos az érintése. Megfogtam a kezét, és úgy folytattam:

– Tudod, eddig csak egy fiú voltam. Egy fiú, akinek minden kisujjból megy, de most kihívás felvenni a nadrágomat is. Úgy érzem, hogy képes vagyok megküzdeni ezzel, azonban talán egyedül kell célhoz érnem.

Ekkor elkomorodott Damien arca, és kétségbeesve azt mondta:

– Ne, kérlek! Ezt ne! Csak ezt ne tedd velem!

– Nem akarok veled szakítani, nem erről van szó.

– Akkor? – Megszorította a kezem.

– Rádöbbentem sok dologra azáltal, hogy balesetet szenvedtem. Az a gyerekes és félénk srác, akit ismertél, nincs többé. Ahogy az összes nap kihívás, úgy mindent kihívásnak tekintek mától, és küzdök azért, ami fontos nekem. Érted is. A boldogságodért.

– Nem számít, ha más vagy.

– Nem erről van szó. Azt szeretném, hogy boldog legyél. És a célom még messze. Nem akarlak kitenni a veszélyeinek. Mert számodra nagyon veszélyes.

– Elfogadom, ha néha rossz napjaid vannak. Nekem is voltak. Tudom milyen a terápia, a lélegeztetés meg a katéter.

– Örökké ebben a székben leszek. Örülök, hogy a betegséged és az ebből fakadó tapasztalataid alapján segíteni próbálsz, de a te korlátaid nem mérhetőek az én korlátaimhoz. Nem tilthatom meg neked azt, hogy élj!

– Jake, ez baromság!

– Érted, hogy mit mondok egyáltalán?

– Nem akarom megérteni. Én veled akarok élni! – nézett mélyen a szemembe.

– Attól, mert én itt ülök, és csomó dolog hiányozni fog az életemből, hisz nem tehetek meg akármit, neked nem kell lemondanod semmiről. Az életedről van szó, és én bármit megtennék, hogy boldog legyél. Nekem ez a legfontosabb. Nem kapsz meg tőlem mindent, ami kell neked.

– De igen! – Damien felállt, és váratlanul az ölembe ült, majd szorosan magához ölelt. – Te vagy a mindenem Édes macim. Bőven elég, ha a szívedet nem adod soha másnak. Sőt, nem is hagyom!

Nem is ismertem ezt az aranyos, kedves Damient. Jó irányba változtatta meg az apaság, meg persze a sok stressz, bár ezt nem akartam kimondani. Rettentő nehéz volt neki ez az időszak, és nem szívesen emlékeztettem rá. Egy igazi angyal ült az ölemben, én pedig magamhoz vontam, szorosan fogtam a két karommal.

– Nem hiszel a sorsban, igaz? – kérdeztem.

– Már nem tudom. Lehet, hogy mégis hiszek.

Megérintettem Damien vékony, halványan szeplős arcát és különleges, kékes szemét figyeltem, azokat a szemeket, amikért annyira odavoltam másfél éve, attól a naptól kezdve, hogy belépett a régi házunk ajtaján.

– Ha sírok, te is sírsz – mondtam. – Ha boldog vagyok, boldog leszel. De én most nem vagyok boldog. Ezért te sem. Ez a sors. Te és én össze vagyunk kötve, mert ennek így kell lennie.

– Ebben én is hiszek.

– Mutathatok valamit? – kérdeztem, mire Damien bólintott, és felállt az ölemből.

Odagurultam az íróasztalomhoz, kihúztam a fiókot, és kivettem egy fehér borítékot. Kinyitottam, és kivettem belőle a képet, amit Tom készített rólam nagyon régen, és kinyomtatta.

– Az egyik ápoló csinálta rólam – mutattam Damiennek.

A fotón tolószékben ültem, a kórházban kapott fehér pizsamában. Fekete gerincfűző szorította a felsőtestem, erősen markoltam a régi székem karfáját. Kócos hajam a homlokomra hullott, arcom teljesen sápadt, a szemem épphogy halvány kék volt, és körülötte a kialvatlanság piros foltja látszott. Fehér harisnyámat felfedte a felhajtott nadrág, két térdem összeért.

Damien sokáig nézte a képet, a tekintete elkeseredett lett, és kifutott egy halk sóhaj az ajkai közül.

– Miért van szükség erre a képre? – kérdezte.

– Arra kért, hogy tegyem ki a szobámban, és legyen ez egy emlékeztető, hogy honnét indultam. Azt tanácsolta, hogy készítsek minden évben egy ilyen képet, és a képek közötti változás adjon erőt ahhoz, hogy soha ne adjam fel.

– Ennek mi köze ehhez az egészhez?

Letettem a fotót az ágyra, és elmosolyodtam.

– Én nem szakítani akarok veled, csak esélyt adni neked. Ha velem maradsz, küzdelem lesz az életed. Szeretném, ha esélyt adnál magadnak arra, hogy dönthess, tényleg ezt akarod-e. És ha valóban én vagyok neked az igazi, visszajöhetsz. Várni foglak.

Damien letérdelt elém, és megcsókolt. Még sosem volt ennyire szenvedélyes és türelmetlen a csókja. Aztán a szemembe nézett, egész közelről, két langyos tenyerébe fogta az arcomat.

– Ha azt akarod, hogy boldog legyek, ne üldözz el magadtól! Sok fájdalom ér engem nap mint nap, de te képes vagy kitörölni az egészet. Ha visszaforgathatnám az időt, nem engedném, hogy Amelia világra hozzon egy ilyen beteg gyereket, mint Grace. Mindig bevillan egy kép a fejemben, egy nőről, aki ő lesz. Aki nem tud majd járni és olyan, mint a porcelán.

– Ne sajnáld, hogy milyen élete lesz Damien. Mert él! És ez a legfontosabb. Ezt nekem elhiheted.

Sok tüskét hordoztunk, sok fájdalmas keserűséget, de ha elmerülhettem gyönyörű szemében a sajátom már nem is érdekelt.

Damien a térdemre hajtotta a fejét, én meg simogatni kezdtem a tarkóját.

– Beleszerettem a fotódba, még nagyon régen, Nebraskában – mondta. – És ugyanúgy szerelmes vagyok abba is, amelyiket az előbb mutattad. Mert az is te vagy. És csak te, a jelenléted képes arra, hogy elfelejtsem Grace betegségét. Ha veled vagyok, semmi sem fáj. Úgy idegesít, hogy nem emlékszem arra a pillanatra, amikor először láttalak testközelből! Mert biztos vagyok abban, hogy akkor voltam a legboldogabb egész életemben. Mert láthattam végre azt a fiút, akibe hónapok óta szerelmes vagyok.

Épp meg akartam szólalni, de Damien nem hagyta:

– Csak te kellesz nekem. Meg akarok tanulni mindent, ami veled kapcsolatos, akár tornáztatni, vagy masszírozni. Mindenedet meg akarom ismerni, mert van valami a lelkemben, ami hozzád húz, ami nem enged távol lenni tőled. És ez nem csak egy hülye kamasz szerelem érzés. Talán nem is szerelem, nem olyan szerelem. Még nem tudom ezt szavakba foglalni, csak azt tudom, hogy nem akarok távol lenni tőled, nem bírok.

A csendben, a félhomályban, Damien selymes haját simogatva meleg boldogság öntötte el a mellkasom. Felidéztem azt a hazudós kamaszt, aki megismerkedésünkkor volt, azt a srácot, aki belém kötött néha, és sokáig nem is tudtam igazán, mit érez, mert falat húzott maga köré, ahová soha, senkit se engedett be. Csak engem. És most ez a fiú az ölembe hajtotta a fejét, és halkan, számomra édesen, kissé szuszogva szedte a levegőt, és már csak ez a gyenge hang arra késztetett, hogy megváltsam a világot. Érte tényleg bármire képes lettem volna.

Megtapintottam az állát, erre felemelte a tekintetét, és azt mondtam neki:

– Te vagy a párom, a társam. És nem lényeges, hogy fiú vagy, meg én is fiú vagyok. Hiszek a sorsban, elhiszem, hogy vannak lelkek, melyek összetartoznak. Anya azt mondta egyszer, hogy ha megtaláljuk az igazit olyan érzés, mintha hazaérnénk egy hosszú és fárasztó utazásról. Miután felkeltél a kómából és hazajöttél, majd először kimutattad, hogy szeretsz, pont ezt éreztem. Végre újra velem vagy, és megpihenhetek nálad.

– Borzasztó volt megtudni, hogy együtt járunk, nem is kevés ideje, és nem emlékszem rád. De ettől függetlenül az érzést, amiről beszélsz, én is éreztem, és érzem ma is, és érezni akarom holnap is. Ez az oka annak, hogy nem kell más. Se nő, se férfi.

Elmosolyodtam, és kissé megütögetve a térdemet az mondtam:

– Ülj vissza ide!

Damien felállt, épphogy az ölembe ült a haja alá túrtam, néztem a száját egy darabig, aztán megcsókoltam.

– Ha van bármi más félelmed a vízen kívül most már tényleg együtt küzdjünk meg vele – mondta. – Oké?

– Volna még...

– Micsoda?

– Társaság, félek megmutatni magam másoknak. Van egy csoport a kórházban, ahol bénult emberekkel beszélhetnék, de félek egyedül menni.

– Jakey – mosolygott rám. – Ha a vízzel szembe tudtál nézni, ezt a kisujjadból kirázod. Én is vettem már részt pszichoterápián, a csoportos foglalkozáson akár barátokat is szerezhetsz.

– Ja, már úgysincs – motyogtam.

– Colin? – fintorgott. – Kapja be!

Halkan felnevettem, de Colin említése idegesített, amiért bántotta azt, akit mindennél jobban szerettem.

– Nagy dolog volt, amit ma mondtál neki Jake. Irtó büszke vagyok rád.

– A harag nem állít lábra.

Damien megcsókolt, majd átölelt, és a fülembe suttogta:

– Együtt minden sikerül.

– Együtt – suttogtam én is.

– De most már ugye komolyan mondod? – kérdezte, és a vállamra hajtotta a fejét, én meg csak szorosabban öleltem.

– Igen. Ez lesz a mi „szeretlek” szavunk.

– Attól én még kimondom azt is. – Damien a szemembe nézett. – Szeretlek Jacob.

– Én is szeretlek Damien – mosolyodtam el, és a füle mögé simítva egy hullámos tincset gyengéd csókba húztam őt.

– Tudom, hogy van egy közös karkötőnk, de szívesen megpecsételném a szerelmünket mással is. Ami maradandóbb – jelentette ki elgondolkodva. – Mert te és én összetartozunk.

– Esetleg egy tetoválás? Bírom a tetkókat.

– Ismerek is egy tetoválót.

Akkor őszintén boldog voltam. Damien szeretete sokat segített elfogadni a helyzetemet, és nem csak az övé. A családom minden tagja értem izgult és küzdött, támogattak engem, elviselték, ha rossz napom van. Még Leonard is, pedig nagyon haragudott rám, amiért bántottam Damient, és kómába került miattam. Körbevett engem az odaadás, kedvesség és türelem, többet pedig aligha kívánhattam másoktól. Többet adtak nekem, mint ami tőlük telt. Damien feltétlen szeretetét és szerelmét, anya türelmét és gondoskodását. Ezt muszáj volt meghálálnom, másnem azzal, ha legalább elindulok egy jó úton, a boldogság felé.

Damien aznap délután énekelni ment, egyedül voltam a házban, édesanyám folyton hívogatott a munkahelyéről, és mindig meg kellett nyugtatnom, hogy rendben vagyok. Az étel a kezem ügyében volt a hűtőben, WC-re le tudtam ülni egymagam (bár aznap már elvégeztem a dolgom), a mobilomat az ágyam melletti konnektorba dugott töltőkábelen töltöttem egy órát; az egész házat az én kényelmemre alakították át.

Az a nap számomra a bátorságról szólt, az új esélyekről, ezért estefelé elővettem a már száz százalékra töltött mobilom, és a nappaliban szétáradó fehér lámpafényben ráböktem a kijelző sarkán lévő kamera ikonra. Itt volt az ideje, hogy megmutassam, ki vagyok én, addig, amíg dúl bennem a büszkeség, mert attól tartottam, ha kicsit is enyhül, talán elveszítem a bátorságomat.

Magam felé fordítottam a kamerát, és mosolyogtam, úgy tartottam a mobilt, hogy a székem is jól látszódjon; kicsit magasan, mintha fentről venne fel valaki.

– Sziasztok! Páran kíváncsiak voltatok arra, hogy nézek ki...

Az a nap egy új kaland kezdete volt. Álmatlanul bámultam a plafont egész éjjel, félve attól, hogy a követőim mit fognak szólni hozzám, azonban tudtam, hogy el kell kezdenem megnyílni a világ felé.

Végül lehunytam a szemem, de már csak azért, mert az istenért se ment volna nyitva tartani, teljesen kimerültem. Utolsó gondolatként bevillant, hogy ismét jönni fog egy rémálom a vízről, ami megfojt, leránt a mélybe, belefolyik az orromba...

De nem. Semmi se jött. Csupán egy kicsit riadtam fel akkor, amikor Damien bebújt mellém, én meg épp az oldalamon feküdtem. Magamhoz húztam azt az édes srácot, akinek finom tusfürdő illata volt, biztosan lezuhanyozott, miután hazajött a bárból. Félálomban is éreztem milyen puha a haja, amint az orrom hozzáért, és a teste vékony, gyenge, de én most óvom őt, vigyázok rá, mint amikor meg akartam menteni a hullámokból. Adtam egy pici csókot a nyakára, ő meg a hasán pihenő kezemet lassú mozdulattal megérintette, és összefonta az ujjait az ujjaimmal.

Másnap délelőtt Grace-hez ment, ajándékot vitt neki, mert régóta az volt az álma, hogy meglepje valamivel a kislányát. Anya és Leonard a munkahelyükön voltak. Örültem, hogy végre élik az életüket.

Az ágyamon, a támlának dőlve ültem kényelmesen, és bepötyögtem pár szót a Google-be a tabletemen. Beadott pár videót, és kissé izgatottan, összeszorult szívvel böktem rá az egyikre. Egy kosárlabda pálya jelent meg, ami majdnem olyan volt, mint a normális. Rövid felvétel volt, de pont eleget láttam ahhoz, hogy teljesen lenyűgözzön és letaglózzon. Két játékos egymással harcolt a labdáért, az egyikük eldőlt a kerekesszékkel, de arra se volt időm, hogy megijedjek, abban a pillanatban, hogy földet ért, visszalökte magát a kezével, és folytatta tovább a játékot.

Ezután olvastam cikket egy férfiról, aki köldök alól béna, mert leesett a tetőről, de valaha táncot tanított. Már nem volt képes megmutatni a lépéseket, de elmagyarázta a tanítványainak, és öt éve, székben ülve is, ugyanúgy oktatott. Aztán egy nőről olvastam, aki szépségversenyt nyert, majd egy fickóról, aki biciklizett, autóval ütközött, nyaki csigolyatörést szenvedett, semmit se érez, de továbbra is verset és könyvet ír. Egyik ápolójának diktálja, vagy felmondja egy készülékre, ami kijelzőn megjeleníti a szavait.

Kellemes melegséggel töltötte el a mellkasomat mások történetének megismerése, és arra eszméltem, hogy felnézek rájuk.

Két hét múlva eldöntöttem, mit akarok. Apám eladta a korábban nekem szánt autót, a pénzt pedig megkaptam. Kicsit átrendeztük a szobámat Damiennel és Leonarddal. Igazság szerint csak dirigáltam, mert ki kellett vinni az egyik szekrényt és az íróasztalt is. Lett egy jó nagy üres hely.

Otthon is muszáj volt mozognom. Gondoltam, miért ne edzem magam, hisz még nagyon fiatal voltam. Egyébként is unatkoztam sokszor, mert Damien magántanulóként rengeteget böngészte a tankönyveket, aztán a lányához ment, dolgozott. Könnyebb volt otthon tanulnia, mint egész délelőtt suliban lenni, aztán sietve munkába járni. Késő estig odavolt, rettentő fáradtan tért haza, és délig aludt.

Először csak pár súlyzót rendeltem az internetről, aztán egy súlyzóspad szettet, amit egyedül szereltem össze a szobámban. Eltartott pár órán át, mivel sose raktam eddig össze semmit, egyetlen férfias munkát se végeztem, még a biciklimet se én hoztam helyre soha, ha valami baja lett.

Jól nézett ki a súlyzóspad, nem volt magas, ezért könnyen át tudtam ülni rá, és elhelyezkedni a kényelmes, fekete bőrrel borított fekvőrészen. A súlytárcsák a súlyzórúd két végén összesen hetven kilót nyomtak, a szettet kezdőknek készítették. Nem tettem rá az összeset, és rákerestem a neten, mekkora súlyt emelhetek eleinte.

Edzés közben a kedvenc zenéim szóltak, ez is motivált, pedig néha már olyan kimerült lettem a végére, hogy aztán három órát aludtam.

Gyakran feltűnt, amikor véletlenül oldalra sandítottam, hogy Damien az ajtóban áll, igyekszik elbújni a falnál és épphogy benéz. Tetszett, hogy leskelődik, ezután szándékosan félmeztelenre vetkőzve edzettem.

Ő általában énekelt, ha épp nem tanult, ilyenkor az egész házban hallani lehetett a hangját. Imádott a bárban dolgozni, és igyekezett rávenni engem arra, hogy menjek el és hallgassam meg. Tudtam, mire van szükségem ahhoz, hogy megszokjam a társaságot.

A javamra kellett fordítanom a baleset miatt szerzett, egy életen át tartó sebem következményeit, ha nem találtam volna célt, elfoglaltságot, összeroppantam volna a teher alatt. Egy idő után késznek éreztem magam arra, hogy ezt másoknak is eláruljam.

Anya segített eljutnom a kórházba, a székemet Damien csukta össze, és tette be a csomagtartóba. Ragaszkodott hozzá, hogy elkísérjen, bár mondtam neki, hogy unatkozni fog.

Amikor odaértünk leült a folyosón lévő sárga székek egyikére, anya pedig mellé, és mielőtt benyitottam a helyiségbe rám mosolyogtak. Izgatottabbnak tűntek nálam, pedig nekem is igencsak kalimpált a szívem. Minden kezelésen részt vettem, betartottam a tanácsokat, kivéve ezt az egyet.

Dr. Bennett a szokásos helyén ült, és boldog arccal köszöntött. A többiek szintén üdvözöltek, még Andrew is, akinek látszólag jobb napja volt. Telefonáltam dr. Bennettnek még reggel, és már akkor megörült annak, hogy végre eljövök.

– Most már mindenki itt van – szólalt meg a nő. – Jacob azért érkezett, hogy bemutatkozzon nektek.

Az összes szempár rám szegeződött, és én egy nagy levegőt véve összeszedtem a gondolataimat, és csitítani próbáltam a szívverésem.

– Sziasztok – sóhajtottam. – A nevem Jacob Sullivan. Tizenkilenc éves vagyok, és eltörtem a gerincem...

MINDEN JÓ, HA A VÉGE JÓ

Attól a naptól kezdve, hogy Jacob leküzdötte a félelmét, minden egy kicsit könnyebb lett. Együtt aludtunk esténként, pont mint a baleset előtt. Egyik reggel hamarabb keltem, ami ritkán történt meg, és figyeltem Jake-et, ahogy a hátán fekve, halkan szuszogva alszik. Fogalmam sincs miért tette ezt velünk az élet, vagy a sors, bár korábban nem hittem az ilyesmiben. De akkor elkezdtem gondolkodni rajta, miközben mellette ültem és szép arcát néztem, és arra jutottam, hogy egyek vagyunk, ő és én. Egy kicsit mások, mint a többi ember. Sőt, nem is kicsit! Ő az enyém volt, mindenével együtt, a fájdalmával is, amit a baleset örökre beleégetett és sose válhat meg tőle. Mintha a mellkasába rakott volna egy élete végéig izzó követ a szíve helyére. Eldöntöttem, hogy elveszem tőle ezt a fájdalmat, de ha mégsem sikerül, elfogadom benne, és az összes erőmmel azon leszek, hogy ne tudjon figyelni rá.

Mint aznap is, amikor felhívtam Murphyt, és megkérdeztem, van-e ideje ránk. Sokáig gondolkodtunk Jacobbal, mi legyen a közös tetoválásunk, aztán rájöttünk, hogy mindkettőnknek volt egy nagyon fontos, meghatározó pillanat az életünkben, ami megváltoztatta körülöttünk az egész világot. Életünk legnagyobb sérülése, az a törés, ami egy új emberré változtatott minket.

Murphy egyedül volt a szalonban. Két fekete, bőrborítású szék állt balra, amiket ággyá lehetett alakítani. Felette állólámpa volt. Azok mellett kerekeken guruló asztalon a tetováláshoz szükséges eszközök; becsomagolt tűk, tinta és a gép már odakészítve nekünk. Izgatottan néztem körbe, alig tudtam levenni a szemem a falon lévő képekről, a rengeteg korábban elkészült tetoválás keretbe helyezett fotójáról. Látva, milyen profi munkák díszítik a nagy ablakoktól világos, kis helyiséget, alig vártam, hogy sorra kerüljek. Habár, amit mi akartunk nem volt valami bonyolult minta.

Előbb Jacob ült a székbe. Murphy mindent előkészített, és bekapcsolta a zenét a pult mögötti polcon lévő laptopon. A pulton volt a pénztárgép és néhány magazin, nyugodtan olvasgathattam, illetve nézegethettem, amíg várakoztam, nyilván az is tetkókkal volt tele.

Kiderült, hogy Jacobnak és Murphynek egyforma a zenei ízlésük, és már akkor sejtettem, hogy nem most találkoznak utoljára.

Jake a csuklójára varratta annak a napnak a dátumát, amelyiken felkelt az altatásból, én pedig annak a napnak állítottam emléket, amikor kómából ébredtem. Bár nem emlékeztem egy teljes évre, a történései igenis formáltak engem. Én is pont úgy újjászülettem akkor, mint Jake.

Jacob arcáról őszinte öröm sugárzott, miután elhagytuk a szalont, és már a napsütötte utcán vártuk Nancyt. Ezúttal nem aggódott, ha bárki is rápillantott, pedig elég nagy volt a tömeg. Megragadta az alkaromat, és az ölébe húzott, emiatt sokkal több tekintet szegeződött ránk, de nem érdekelt.

– Ez a szék elbír kettőnket? – kérdeztem.

– A pihekönnyű testedet meg se érzi.

– Ha széttörik alattunk nem vállalok felelősséget.

– Majd veszel nekem másikat, úgyis van egy menő állásod.

– Álmodozz csak!

Erre Jake belemart az oldalamba, én meg felsikkantottam az utca kellős közepén, mire a legtöbb arra sétáló ember megbámult. Úgy felforrósodott azt arcom, hogy biztos volt, a homlokomig elvörösödtem.

– Ezt meg fogod bánni – sziszegtem a fogam közt.

– Ugyan miért? Még így is én vagyok az erősebb.

Jacob megint belém mart, most már többször, én meg úgy nevettem, hogy majd’ leestem az öléből. Szerencsére észrevettem Nancy autóját a lámpánál várakozni a dugóban.

Annyira más voltam azelőtt, hogy Floridába költöztünk. Egy buta kölyök, aki mindenért nyafogott. Egy ritka, genetikai betegségben szenvedtem, de mégsem volt olyan rossz sorsom, amiért a világ kitaszítottjának kellett volna éreznem magam. Kicsinek és jelentéktelennek tűntek az akkori problémáim.

Épphogy hazaértünk indulhattam is vissza, mert Amelia, az anyja és a lányom meg szerettek volna látogatni minket, és én segíteni akartam nekik. Izgatott voltam, hogy vajon Jake mit fog szólni Grace-hez, aki addigra már igazi kis virgonccá vált, rengeteget csacsogott, és úgy megnőtt a haja, hogy egy kis, kunkori tincset fel lehetett kötni a feje tetején.

Amelia boldogan fogadta Jake-et, és bár még nem látta kerekesszékben, pont úgy viszonyult hozzá, mintha a baleset meg se történt volna.

Grace még a babahordozóban volt, gondoltam kiveszem végre. Meg is tettem, mire a nappaliban mindenki közelebb jött, hogy babusgassák. De én egyiküknek se akartam odaadni. Jake elé léptem, aki nagy, döbbent szemmel lesett rám, és a mosolyomról leolvasta mit is szeretnék.

– Ki van zárva – mondta.

– Miért?

– Mert össze fogom törni.

– Ugyan már!

Annyira büszke lettem volna, ha Jake a karjába veszi a lányomat, akit vastag, rózsaszín pokróc védett. Egyébként is biztos voltam abban, hogy Jacob nem töri össze.

Jakey megszeppent pillantással tartotta a két karját, én pedig átadtam neki Grace-t. Amikor a lányom nála volt meghatódott pír kúszott az arcára, és gyengéd érintéssel simította meg a kicsi szőke, hullámos haját. Grace pedig kissé meglepetten figyelte őt, mert még sose találkoztak, nem ismerte.

Ezután nemsokára rávettem Jakey-t, hogy kísérjen el a bárba, és hallgassa meg, ahogy énekelek. Otthon sokat hallott már, de zenével egészen más.

Kicsit magára hagytam, amíg készülődtünk; Murphy behangolta a gitárját, én kipróbáltam a mikrofont. Csak pár vendég lézengett, iszogatott az asztaloknál, vagy a pultnál ülve.

Murphy elkezdte a lassú dallamot, miután elhelyezkedett a sámliján. Nagyot sóhajtottam a kis színpad barna deszkáira nézve, aztán a mikrofonhoz hajolva vártam, hogy kezdhessek.

Jacob a hozzánk legközelebb eső asztaltól nézett rám, és én még sose voltam ennyire zavarban. Neki akartam énekelni, az egyik kedvenc dalomat, amit akkor hallgattam, amikor még a kórházban feküdt altatásban. Ki kellett énekelnem magamból a szavakat, ezzel elengedni a dalt és a fullasztó érzést is, ami akkoriban gyötört.

– „Hideg csontok, igen, ez a szerelmem. Elrejtőzik, mint egy szellem. Tudja, hogy ugyanúgy vérzünk? Nem akarok sírni, de megtörtem.”

Lehajtottam a fejemet, a mikrofont markolva, és hallgattam a lassú dallamot, amit Murphy játszott. Szép volt így, körítés nélkül, csak a gitár hangja. Már nem hagytam, hogy könnyek gyűljenek a szemembe, nem! Inkább elmosolyodtam Jacobot figyelve.

– „Elmenekült? Nem tudom. Ha elmenekült, jöjjön haza! Ha vérzik, én is vérezni fogok. Elmenekült, a felhőkbe, most már tudom.”

Az előadás után Jakey és én egy kicsit kimentünk a bár elé, hogy levegőzzünk. Akkor kevesen jártak arra, csupán egy-két ember, bent azonban már sokan voltak, és beszélgetésük halk duruzsolása kiszűrődött hozzánk.

– Gyönyörű volt a hangod – dicsért meg Jake, és megfogta a kezem.

– Köszönöm. Hívjam apát? Menjünk haza?

– Nekem van egy jobb ötletem.

Furcsa szemeket meresztettem Jacobra, mert nem értettem, mit szeretne.

– Emlékszel arra, hogy néha vittelek biciklivel?

– Persze.

Jacob a széke fogantyúira akasztott táskájához nyúlt, kivett belőle egy pár fekete, ujjatlan, a tenyerén vastagabb anyagú kesztyűt, és felhúzta. Ha kint közlekedett mindig viselte.

– Nincs messze a buszmegálló. Szép az este. Az ég csupa csillag. Ülj ide!

Azzal beleültem Jacob ölébe, két lábamat úgy tartottam egyik oldalon, hogy ne akadályozzam a kerék mozgását. Nekidőltem Jake erős mellkasának, ő pedig, még mielőtt elindultunk volna, egy puszit nyomott az arcomra.