Julia RedHood

Amíg lélegzem

Copyright © Ceglédi Jánosné, 2023

Borító, tördelés © Ceglédi Jánosné

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség: https://www.facebook.com/profile.php?id=100090126666020

„A szerelem olyan, mint a fa: magától növekszik, mély gyökeret ereszt egész valónkba és gyakran tovább zöldül a szív romjain.”

Victor Hugo

Bevezető

Hans a hamutálban füstölő cigarettáért nyúl és beleszív. Kifújja a füstöt, közben az írógép billentyűit nézi. Egy bekezdés van hátra a regényből.

Kioltja a cigarettát, aztán hátradől a karosszékben. Ha kinyitja a gardrób ajtaját, és az egyenruhájára tekint, még most is hallja a fegyverropogást. De nem erről kell írnia, hanem egy ennél is borzasztóbb dologról. A papíron lévő szavak rengeteg szörnyű emléket juttatnak eszébe. Máris lelki szemei előtt van a nagy ház, a kert és a hideg szobák.

Első nap a birtokon

1918. november

Hans az ösvényen haladt a fák között. Volt nála egy táska, abban néhány ruhája. Már látta a szürke, kétszintes épületet a távolban. Amikor odaért jól megnézte a házat, aminek a falait benőtte a borostyán. Egy munka miatt jött, az egyik újságban olvasott róla.

Néhány perc múlva egy idős nő fogadta:

– Üdvözlöm önt! Gerda vagyok – mutatkozott be. – Jöjjön velem! Már vártuk magát.

– Üdvözlöm – bólintott.

Beléptek az előtérbe.

– Herr Weninger a dolgozószobában van – közölte Gerda.

Hans követte a házvezetőnőt az emeletre. Megálltak egy kétszárnyú, barna ajtó előtt.

Gerda kopogott, aztán benyitott a helyiségbe. Először ő ment be.

– Elnézést, Herr Weninger! Megérkezett a vendége – hozta a főnöke tudomására.

– Már nagyon vártam – mondta a férfi. – Szóljon neki, hogy fáradjon be!

Gerda bólintott, aztán távozott.

Hans belépett a dolgozószobába:

– Jó napot, mein Herr!

– Örülök, hogy itt van, Herr Reignier – mosolyodott el Gerald, aztán intett a szőke férfinak, hogy foglaljon helyet az íróasztal másik oldalán. – Tehát, ön ápoló?

– Az vagyok – válaszolta, majd leült.

– Azt képzeltem idősebb és tapasztaltabb. Amikor telefonon beszéltünk, nem tűnt ennyire fiatalnak a hangja alapján. Hány éves?

– Huszonöt. De higgye el, elég tapasztalt vagyok!

– Nemrég tért haza. Igazam van?

– Ahogy a telefonban említettem.

– Biztosan rengeteg sebesültet látott el a háborúban.

Hans      megtörte a szemkontaktust az idős és őszhajú Geralddal.

– Igen. Szanitéc voltam – hajtotta le a fejét.

– Igazság szerint, jobban örülnék egy hölgynek, viszont más nem jelentkezett magán kívül.

– Bocsásson meg, de ennek oka nem egészen világos.

– Mi nem világos? – kérdezte, összeráncolta a homlokát.

– Azt mondta, hogy fia van. Szerintem egy férfi kellene mellé, szem előtt tartva a nemiségét.

– Végül is, igaza van.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó. Egy vékony, világosbarna hajú, tizenéves fiú jelent meg. Fehér pizsamát viselt.

– Menj a szobádba, Josef! – parancsolt rá Gerald.

– Vedd fel ezt a kirúgott katonát! – kiabálta a fiú.

– Először is, a katonákat nem kirúgják, hanem leszerelik, másodszor, ne emeld fel a hangodat a jelenlétemben!

– Nekem ő kell, papa! Láttam a szobám ablakából, amikor megérkezett.

– Most távozz, kérlek!

– De papa! – könyörgött.

– Menj!

Josef durcás arcot vágott, aztán elrohant.

– Sajnálom, Herr Reignier – sóhajtotta Gerald.

– Nem történt semmi – felelte Hans.

– A fiam egy ritka betegségben szenved. Azt még nem fejtettem ki, mi lesz a feladata, ha elvállalja a munkát.

– Tehát, felvesz?

– Azt akarom, hogy Josef boldog legyen. Mivel nincsen szobalányunk azok a tevékenységek is önre hárulnak, melyeket egy ilyen hölgy beosztott végezne. Természetesen kizárólag Josef tekintetében.

– Nem jelent problémát – mondta elszántan.

– Amint észrevette Josef még nem érte el a felnőttkort. Attól tartok nem is fog felnőni.

Ez szörnyen hangzott. Hans elgondolkodott azon, hogy egy ennyire fiatal fiú, szinte gyerek, hogy kaphatott ilyen borzasztó sorsot?

– Szóval, a betegsége… – folytatta Gerald.

A beszélgetést egy hang szakította félbe:

– Mein Herr! Jöjjön kérem! – rontott be Gerda.

Hans a házvezetőnő és Gerald után ment a homályos, festményekkel teli folyosón. Beléptek Josef szobájába.

A kamasz a baldachinnal fedett, kétszemélyes ágyon ugrált. A rugók recsegtek a talpa alatt, miközben próbálta elérni a sötétbarna ágykeret tetejét, amin egy madár volt.

– Azonnal hagyd abba! – szólt rá Gerald.

– Hogy teheted ezt velem? – Josef az apjára meredt. Továbbra is ugrált.

– Mit művelsz?!

– Képes vagy elvenni tőlem az örömömet? – kérdezte, szinte szemrehányóan.

– Megütöd magad! Bevered a fejedet!

– Úgysem lesz rá több esélyem. Sem arra, hogy megüssem magam, sem arra, hogy ugráljak.

Gerald megragadta a fia karját, és leültette őt az ágyra.

– Meg akartam fogni a madarat – magyarázta Josef.

– Nehéz megfogni, itt pedig rendkívül megrémült.

– Biztosan azért, mert sosem volt bent a házban.

– Lehetséges. – Gerald mély levegőt vett. – Csak addig maradj nyugton, amíg beszélek Herr Reignierrel!

– Felveszed? – örült meg Josef.

– Igen. Felveszem.

Ezután mindhárman elhagyták a szobát. Gerald megállította a mellette sétáló Hanst a folyosón:

– Biztos, hogy elvállalja?

– Természetesen.

– Rendben – bólintott. – Gerda megmutatja a szobáját.

Hans csak annyit tudott a munkáról, hogy egy beteg fiút kell ápolnia. Most sem volt sokkal tisztább számára a helyzet, de legalább megismerkedett Joseffel.

A hálószobájában egy heverő és egy szekrény volt. Kipakolta a dolgait a táskájából. A ruháin kívül nem volt több holmija. Amióta visszatért a háborúból az unokatestvérénél húzta meg magát, mert a szülei háza kigyulladt, amíg harcolt. Semmije és senkije sem maradt.

Az első éjszaka alig tudott aludni, mert vihar volt odakint. Bár nem bánta, így nem kínozzák rémálmok. Csak feküdt és bámulta a mennyezetet. Hallgatta, ahogy a szél rezegteti a régi ablakokat.

Suttogást hallott. Mintha valaki közvetlenül a füléhez hajolva mondta volna:

– Hans...

Hans felült, szétnézett a szobában. Már megszokta a képzelgéseket, a fegyverropogás hallucinált hangját éjjelenként. De most libabőrös lett a karja és a hideg futkosott a hátán.

Inkább lefeküdt, nagy levegőt vett, és lehunyta a szemét.

Furcsa betegség

Hans másnap reggel arra ébredt, hogy valaki kopog. Gerda volt, és megkérte, hogy menjen le a nappaliba.

A férfi inget és fekete nadrágot vett fel. Egy darabig nézte magát a gardrób ajtaján lévő tükörben. Nem ismerte már azt a személyt, akit éppen figyel. Még az arca is megváltozott, gyakran kimerültnek tűnt és sápadt volt, közben pedig bárhogy próbálkozott, nem tudott mosolyogni. A háború mindent elvett tőle. Leginkább önmagát.

Bezárta a szekrényt, és elhagyta a helyiséget.

Gerda felszolgált egy-egy csésze teát a nappaliban, majd távozott.

– Tegnap nem fejeztem be a mondandómat – kezdte Gerald, hátradőlt a fotelban.

Hans letette a csészét az üveg tetejű dohányzóasztalra. Finom volt a tea, de kávénak jobban örült volna, amiért alig aludt.

– Hallgatom – mondta.

Egy darabig csend volt a tágas helyiségben, ahol a magas és széles ablakokon barna sötétítő lógott. Hans csak a kandallóban égő tűz ropogására figyelt, ez megnyugtatta, ugyanis egyre türelmetlenebb lett, a virágos kárpittal díszített kanapén ülve, merev háttal.

Úgy tűnt Gerald nehezen beszél a fia betegségéről, azonban belátta, hogy muszáj megszólalnia, ezért felemelte a tekintetét:

– Nos, azért van szükségem ápolóra, mert bármennyire szeretném, én nem tudnám szakszerűen ellátni a fiam ápolását.

– Pontosan milyen betegségről van szó?

– Az egyik ismerősöm megvizsgálta Josefet. – Megremegett nála a csésze. – Egyik nap Josef arra panaszkodott, hogy nehezen képes használni a kezét. Nem tudott megfogni tárgyakat. Ha igen, akkor erőfeszítést kellett tennie, hogy ne ejtse el. Nem tudjuk pontosan, miben szenved. – Gerald lerakta a teát, mert attól tartott, hogy kiönti. – De az orvos szerint jobb felkészülnünk a legrosszabbra. Alig telt el a vizsgálat után néhány hét, és Josef már az egyszerűbb tárgyakat sem volt képes az ujjai között tartani. Az orvos azt állapította meg, ha ez a folyamat ilyen rohamosan növekszik, kihat majd az egész testére. Könnyen lehet, hogy egy idő után a légzés is gondot fog okozni neki.

– Nem is sikerült volna megfognia azt a madarat – suttogta Hans.

– Nem – sóhajtott. – A maga feladata nem csupán egyszerű ápolás volna.

– Ez mit jelent?

Gerald megtörte a szemkontaktust, és csak ennyit felelt:

– Josefnek furcsa szokásai vannak. Ezeket el kell tűrnie.

– Rendben.

– Mást nem szerettem volna mondani. Ha akarja nézzen körül a birtokon és ismerkedjen meg Joseffel! Sokáig itt lesz. Nem árt, ha tudja, mi, merre van. Megkérem Gerdát, hogy vezesse körbe.

– Köszönöm, hogy ad nekem munkát – állt fel. – Azt hiszem, szétnézek egyedül. Gerdának biztosan akad elég dolga. Aztán bemegyek Josefhez, ha már ébren lesz.

A beszélgetés után Hans végigsétált az emeleti folyosón. Megtalálta a toalettet és a fürdőszobát is. Gondolta megmossa az arcát, hogy felébredjen.

Egy mosdótál volt állványon a tükör alatt. Hans a kancsóból hideg vizet öntött bele. Beletette a kezét, majd megmosakodott. Felemelte a fejét, és a tükörbe nézett. Ijedten hátrálni kezdett, látva, hogy az arcán vér folyik. A mosdótálba tekintve is vért vett észre a víz helyett. Gyorsan vert a szíve és alig kapott levegőt. Felborította az állványt, a tál a földre esett.

Hans dermedten figyelte a tálat, mert a padló tiszta volt. Sem víz, se vér.

A tükör felé fordult, ekkor a légzése lelassult, mert megszűnt a látomás. Felállította az állványt, lehajolt a tálért, de amikor megmozdította egy csótány szaladt ki alóla. Elszánt tekintettel és nagyot sóhajtva felvette a tálat.

Szinte futott hátrafelé, a padlón rajzó bogarak elől. Beugrott a kádba. Úgy megrémült, hogy pislogni sem mert.

A csótányok felszaladtak a kád oldalán, elözönlötték, felkapaszkodtak Hans lábára.

– Takarodjatok! – kiabálta.

Próbálta az állatokat lesöpörni, de azok felmásztak a karjára. Belepték az egész testét, végül a fejét is.

A férfi térdre rogyott, aztán eldőlt. Érezte, ahogy a bogarak behatolnak a ruhája alá és a szájába. Minden izma megbénult, a végtagjai megfeszültek, nem jutott le a levegő a torkába.

Üvölteni akart, de nem tudott. Ekkor pisztolylövést hallott, és hirtelen eltűnt a látomás.

Hans felült a kádban, vakarózni kezdett és csupa libabőr volt, pont úgy, mint este.

Kiment a kertbe, hogy kiszellőztesse a fejét. A gyümölcsfák között haladt, közben a hallucináción járt az esze. Tudta, hogy valamit megtört benne a háború, azonban az ott látott borzalmakon kívül más nem kísértette eddig. Még akkor is kirázta a hideg a történtektől.

Megpillantotta a madarat, az egyik körtefa oldalsó ágán. Lassan közelítette meg. Eszébe jutott, hogy Josef milyen csalódott volt, mert nem sikerült megfognia. Gondolta, megteszi helyette. Hans alig hitte el, hogy az a szelíd csalogány a tenyerében marad. Abban a tenyérben, amihez ezrek vére tapadt.

Levette a sáros csizmát a tornácon. Bement a házba, aztán felsétált a lépcsőn.

Kétszer kopogott, de válasz nem érkezett, mégis úgy döntött, hogy bemerészkedik. Csak az írógép kattogását lehetett hallani a szobában.

Hans egy darabig figyelte Josefet, aki ingben és vékony nadrágban ült az íróasztalnál. Nem volt biztos abban, hogy zavarja-e, mert úgy tűnt koncentrál minden gombnyomásra. A csalogány mocorogni kezdett, ezért megszólalt:

– Szép napot, Josef!

A fiú azonnal ránézett és elmosolyodott.

– Mi van nálad? – kérdezte kíváncsian.

Hans odament hozzá, és kissé szétnyitotta az ujjait.

– Nahát! – örült meg Josef.

– Csak véletlenül találkoztunk, és az az ötletem támadt behozom ide, hogy megérinthesd.

– De nem tudnám elég szorosan tartani.

Hans a csalogányt a fiú tenyerébe tette, de gyorsan megragadta a kezét, hogy az állat ne szökhessen el.

– Köszönöm – mondta Josef.

– Nagyon szeretted volna.

– Az apám mondta, hogy törődj velem. Igaz?

Hans nem értette, hogy az a kamasz, aki az előző napon engedetlen és gyerekes volt, akkor hogy lehet ennyire nyugodt és komoly?

– Nem áltatom magamat hamis ábrándokkal – sóhajtotta a fiú. – Pénzt kapsz azért, hogy foglalkozz egy beteg gyerekkel.

– Mennyi idős vagy? – kérdezte halkan.

– Tizenhat éves.

Josefnek világoskék szeme volt. Hans ilyen szomorúságot és reményvesztettséget egyetlen szempárban sem fedezett fel eddig, talán még ott sem, ahol az elmúlt időszakot töltötte.

– Félek – suttogta Josef. – Pontosan nem tudom, mi történik majd velem. Látom, te is félsz.

– Szerinted félek?

– Ott van a szemedben. Ahogy nekem is. Nekem is látszik a szememben, hogy félek, ugye? Azt mondják a szem mindent megmutat, még a lélek legapróbb titkait is.

– Én már nem félek, de valaha féltem. Biztosan a lelkem mélyén még maradt valami belőle.

Hans tudta, hogy Josef nem félelmet vett észre, hanem azt a fájdalmat és törést, amit a harcok hagytak maguk után. De erről nem akart beszélni egy olyan fiúnak, akinek bőven volt mitől szenvednie.

Mindketten a madarat figyelték. A csalogány továbbra is menekülni szeretett volna a két kéz szorításából.

Séta a kertben

A históriák szerint a csalogány énekét lehetetlen hallani, ha az állat rabságban él. Képtelen megszólalni rácsok mögött. Dalának szívből kell szólnia, különben belehal. Lehet ezért maradt csendben, amikor Hans a pincében talált rozsdás kalitkába tette, azt pedig Josef íróasztalára.

A madár csak ide-oda ugrált, mintha a kiutat keresné, ezért a kamaszfiú nagyon szomorú lett. Úgy érezte, az ő hibája a madár bánata.

Egy szép napos délelőtt Hans megmetszette a fákat és a bokrokat a kertben.

A munka után felhúzott egy vödör vizet a kútból, feltűrte a pulóvert a könyökéig, és megmosta a kezét.

Kifáradt, izzadt a homloka. Levette a bakancsát a teraszon, hogy ne vigye be a koszt.

Bement a házba, felsétált az emeletre. Belépett a szobába, és máris odasietett az ágy szélén ülő Josefhez.

– Köszönöm – hálálkodott a fiú. Percek óta azzal próbálkozott, hogy begombolja magán az inget.

– Nincs mit – mondta, és az utolsó gombot is a lyukba bújtatta.

– Sétálni szeretnék a kertben. Velem jössz?

– Persze – bólintotta. Keresett egy nadrágot a gardróbban.

– Nem tudlak elképzelni egyenruhában – jutott eszébe.

Hans letérdelt Josef elé, megfogta az egyik bokáját, belecsúsztatta a nadrágba.

– A lábam még mozog – mosolyogta a fiú, közben elképzelte, hogy festhetett a férfi katonaként.

– Tudom – pillantott fel, és észrevette, hogy Josef furcsán méregeti őt, mégsem szólt érte. – De a kezed már nem.

– Ez igaz… – felelte szomorú hangon. – A háború megkeményíti az ember szívét.

Hans hamar rájött, miért mondta ezt.

– Elnézést, amiért túl nyersen fogalmaztam – sóhajtotta.

– Nem számít. Tudom, hogy szörnyű, ami rám vár és azt is, milyen borzasztó dolgokon vagy túl.

Hans felhúzta a ruhaneműt Josef térdéig, majd arra kérte:

– Emeld meg a derekadat!

– Igenis, hadnagy úr! – nevetett, aztán lefeküdt a lepedőre, és így emelte meg a derekát.

Hans viccesnek találta a megszólítást, mert sosem volt hadnagy, viszont a tekintete ugyanolyan komor maradt.

– Az nem voltam – válaszolta.

– Akkor csak egyszerű katona?

– Egyszerű katona – közölte, miközben felhúzta a nadrágot a fiú derekáig, aztán a cipzárt is, vigyázva, nehogy beleakadjon a fehérneműbe.

Már csak cipőre volt szükség, amit Hans az ajtó mellett talált.

– A fűző a legrosszabb – ült fel Josef. – Azzal meggyűlik a bajom egy ideje.

Hans megkötötte a fűzőt, majd felállt, egyenes háttal nézett le:

– Gyerünk!

Josef lerohant a lépcsőn, a férfi alig bírta tartani vele a lépést.

Amint kimentek a tornácra a kamasz máris elindult a kert felé. A haja úgy csillogott a napfényben, mintha aranyszálak volnának benne. Megállt a kerítésnél, ami elválasztotta a földet az udvartól. Meglepődött, felfedezve a rendbe hozott fákat és bokrokat.

Hans utolérte őt, kapkodta a levegőt.

– Nem emlékszem arra, mikor volt ilyen gyönyörű – mondta Josef, aztán megkezdték a sétát. – Amikor kicsi voltam sokat jártam ki ide – mesélte a szilvafák között haladva. – Felmásztam már az összes ágra, és persze rengeteg gyümölcsöt ettem.

– Az édesapád nem haragudott? – kérdezte Hans.

– De igen – nevetett fel, viszont a kedve gyorsan lelombozódott.

– Mi a baj? – nézett rá.

– Úgy érzem – állt meg egy magas körtefa előtt –, hogy gyűlöl engem.

– Hogy?

– Nem csináltam semmi rosszat – pillantott kétségbeesve Hansra. – Legalábbis én úgy gondolom. Nem küzdhetek örökké önmagammal, most már pedig értelme sem volna másnak lenni, mint aki vagyok.

– Ezt miért mondod?

– Úgy tűnik – mosolyodott el, bár keserű egy mosoly volt – az apám nem árult el mindent rólam.

Hans nem értette, miért hiszi azt Josef, hogy gyűlöli az apja.

Nem volt több számára puszta kötelességnél. Egy lélegző parancs, amit muszáj végrehajtania. Mást nem érzett reménytelenségen és lelkiismeretfurdaláson kívül, mert elveszítette a bajtársait. Tudta, hogy újra azzá kell válnia, aki valaha volt, különben sosem lehet ápoló többé.

Amíg ezen gondolkodott arra lett figyelmes, hogy Josef hangosan kacagni kezd és szlalomozva szaladgál a fák között. Megállt, a pillantásával követte, de hamar rájött, hogy a fiú nem akar eltűnni előle, csak céltalanul fut körbe-körbe.

– Mit művelsz? – kérdezte.

– Addig futok, amíg lehet. – Odaért Hanshoz, fáradtan szuszogott. – Az orvos szerint hamarosan a lábam is felmondja a szolgálatot. – Figyelte a férfit, aki nála jóval magasabb és testesebb volt, egy igazi óriásnak tűnt hozzá képest. – Mindent meg kell tennem, amíg van erőm. Ki tudja, mikor következik be a legrosszabb, ha egyáltalán bekövetkezik.

Hans akkor értette meg, hogy Josefnek fogalma sincs arról, pontosan mire számítson, mert egyetlen diagnózis sem volt pontos. Ez okozta a félelmét és a bizonytalanságát.

A séta végére eleredt az eső, gyorsan záporrá vált, a kertben sár lett.

Josef és Hans bementek a házba.

Gerald ekkor jött elő a nappaliból. Levette a szemüvegét, egy újság volt nála.

– Jeleztem, hogy nem jó ötlet ebben a cipőben menni – közölte a fiával szemrehányóan.

– De ez a kedvencem – magyarázta Josef.

– Meg kell tisztítani – pillantott Hansra, aki szavak nélkül megértette, hogy ez az ő feladata lesz. – Még egyszer meg ne lássam, hogy ilyen piszkos az ünneplőcipőd!

Gerald távozott. Egy perc múlva hallani lehetett a rádiót. A híreket ezúttal nem olvasta, inkább hallgatta.

Hans fél térdre ereszkedett, kifűzte a cipőt Josef mindkét lábán. A fiú átkarolta a nyakát, amíg kibújtatta őt az egyik, aztán a másik cipőjéből.

A férfi felállt, és lehajtotta a komód ajtaját, kivett egy piros, bársony anyagú papucsot, letette a földre.

– Pedig a papa tudta, hogy ebben megyek ki – mondta Josef. – Ő hozta fel a szobámba. Szándékosan le akart szidni.

– Nem számít, majd megoldom.

– Utána add oda nekem! – lépett bele a papucsba.

– Úgy lesz.

Hans később a teraszon ült a lépcsőn, ahol nem érte az eső. Nedves ronggyal törölte le a piszkot a cipőről, majd kifényesítette pasztával. Eszébe jutott, hogy amikor magányos éjszakákon aludnia kellett volna, de nem tudott, ugyanígy tisztította meg a bakancsát, amiben aztán szörnyeteggé vált, akiben nem volt elég erő ahhoz, hogy megvédje a bajtársait. Arra vágyott, hogy kitörölhesse ezeket az emlékeket, de mintha önálló akaratuk lett volna, csak úgy felbukkantak a semmiből.

Megpihent, az udvart nézte. Nagy levegőt vett és érezte, milyen friss, mégis hűvös, téli illat lett.

Egy árny tűnt fel a vízfátyol alatt. Hans újra hallotta a suttogást:

– Hans...

– Josef... – suttogott ő is, felismerve a hangot.

Felállt, és meredten figyelte az árnyékot, ami nemsokára egy nő alakját vette fel.

Elindult az udvaron. Egyre gyorsabb léptekkel közeledett a nőhöz. Amikor megállt előtte a látomás megszólalt:

– Ébredjen!

Hangosan dörgött az ég, az árny pedig távolodott, végül lassan beleolvadt az esőbe.

Hans a tornácon ülve találta magát. Mintha valaki mellkason ütötte volna, és ettől visszatért a valóságba. Mindene remegett.

A cipő készen volt, úgy döntött felviszi Josefnek. Bement a házba. Furcsa szag terjengett bent. Olyan volt, mint a romlott húsé.

A fiú ismét az írógépnél ült, de most nem volt kattogás.

– Meghoztam – lépett oda hozzá Hans, mutatta a cipőt.

– Szép lett – felelte halkan.

– Mi bánt?

– Nem tudok… – elcsuklott a hangja – nem tudok írni.

– Mit akartál írni? – Letette a cipőt, komoly arccal fürkészte őt.

– Könyvet írok. Vagyis írnék.

– Tessék? – lepődött meg. Nem hitte volna, hogy Josef ilyesmivel foglalkozik. – Miről szól?

– Rólam. Akkor kezdtem, amikor először éreztem, hogy nagy baj van velem.

– A betegség miatt?

Josef lehajtotta a fejét. Egyértelmű volt a válasz.

– Segítesz megírni? – pillantott Hansra félénken. – Igaz, ennek semmi köze ahhoz, amiért az apám felvett, ám nekem mégis fontos volna.

Hans elgondolkodott: Ezt jelenti, hogy „nem egyszerű ápolás”? Talán ez volna a furcsa szokás, amit Gerald említett?

– Hogy képzelted? – kérdezte. – Nem vagyok író.

– Az én sem, de érzem, hogy papírra kell vetnem, mi nyomja a lelkemet. Mivel ez nem áll módomban arra kérlek, tedd meg te helyettem! Ugye, segítesz befejezni? – mosolyodott el.

Hans sóhajtott, a kötelességét figyelve, a lélegző parancsot, akinek már érzései is voltak.

– Igen – bólintott. – Befejezzük.

– Akár azonnal? – fordult felé lelkesen.

Hans egy ideig nem tudta, mit válaszoljon. Segítenie kellett Josefnek, hiszen ez volt a feladata.

– Ha szeretnéd – mondta.

A fiú felállt, hogy átadja a helyét Hansnak.

– Várj! – jutott eszébe valami. – Előbb olvasd el, ami eddig kész van! – mondta, és kinyitotta a fiókot.

Hans kivette a kéziratot. Arra lett figyelmes, hogy Josef közel hajol hozzá, kis híján az orra az orrához ért. Nedvessé vált a papír a tenyerében, úgy izzadt. Felugrott a székről, amikor Josef szinte az arcához érintette az arcát.

Hans az asztalra dobta a lapokat, és kirontott a szobából.

Álmatlanul forgolódott az ágyban éjjel. Próbálta elhessegetni a gondolatait, amik ezúttal kizárólag Josef körül jártak. Alig bírta elhinni, hogy a fiú meg akarta csókolni.

Valódi érzések

Herr Weninger hajnal négykor ébredt minden nap. Már korán intézte a birtok ügyeit. Volt még néhány hektár földje, távol innen, ahol búzát és kukoricát ültettek. A munkásait régóta nem bírta rendesen fizetni. Megcsappant a bevétel, amióta a tulajdonában álló földeknek csak a felén tudott termelni. A férfiak zöme elment a háborúba, az a kevés munkaerő pedig képtelen volt az egész gazdaságot fenntartani. Ő azért nem vonult be, mert már akkor is öreg volt. Mivel lassan beköszöntött a tél, legfőképp a jövőévi teendők tervezése érdekelte.

Néhány panaszlevél is volt a többi irat között, az előző napon érkeztek. A birtokot, azon belül a házat, egyetlen alkalmazott sem közelíthette meg, ha problémájuk adódott csak így közölhették. Gerald egyet sem nyitott ki, félretolta azokat a nagy asztal szélére.

Lépéseket hallott, lehűlt a szoba. Hátradőlt és meredten nézett előre, a kifújt levegő fehér páraként hagyta el a száját.

– Te is látsz engem... – suttogta egy hang. – Mind láttok engem.

Gerald nagyot nyelt, ökölbe szorított ujjakkal kelt fel a székről, és az ablakhoz ment.

Vonalak jelentek meg a párás üvegen. Úgy formálódtak, mint tollal írt betűk a papíron. Egy szó rajzolódott ki: Segíts!

– Épp azt csinálom – mondta Gerald.

Ekkor valaki kopogott. Az idős férfi eltávolodott az ablaktól. Már nem volt fehér a lehelete, és végre érezte a kályhában ropogó tűz melegét.

– Jöhet! – kiáltotta.

Hans belépett. Kihúzta magát.

– Hamar ébredt – állapította meg Herr Weninger. – Nem tud aludni?

– Elnézést a zavarásért, de valamit muszáj tisztáznunk.

– Csak tessék! Hallgatom.

– A fia erkölcstelenül viselkedik.

– Tehát, megismerte Josefet, közelebbről a kelleténél.

– Szóval, ezért szeretett volna inkább egy nőt.

– Ez a fiú gyalázatos! – morogta. – Senkim sincs. Az anyja meghalt évekkel ezelőtt. Ő pedig csak egy balszerencse.

– Távozom ebből a házból. Nem maradok itt tovább! – emelte fel a hangját.

– Megtette? – lépett közelebb Hanshoz. Összeszorította a fogait. – Maga barom!

– Én ugyan nem tettem semmit! – háborodott fel. – Ezt jelenti, hogy nem egyszerű ápolás. Így fogalmazott. Ez Josef furcsa szokása.

– Ez a gyerek... – A homlokára tette a tenyerét, fújtatott. – Meg fog ölni engem! Egy ujjal se érjen hozzá! Felfogta? Csak növelné benne ezt az elmebajt! – Odament a székhez, és leült. – Rajtakaptam őt. Az egyik osztálytársával enyelgett a gyümölcsösben, amikor még iskolába járt. De amióta beteg nem engedem ki a házból, és ide sem jöhet senki. Egyébként nem erre értettem az ápolásra vonatkozó dolgot. Hanem arra, hogy tartja a száját. Josefnek, sejtésem szerint nincs sok hátra. Magával fogja vinni a titkot a sírba.

Hans agyán végigfutott az első nap emléke: Gerald ideges lett, amiért látta az ágyon ugrálni a fiát, aztán arról beszélt, számára a boldogsága a legfontosabb. Színjáték volt az egész. Valóban gyűlölte a gyerekét.

– Egy katona teljesíti a parancsot. Igaz, Herr Reignier?

– Kötelessége.

– És én most azt parancsolom, hogy ne engedje közeledni! Világos, amit kérek?

– Természetesen, mein Herr!

– Nem érek hozzá – dőlt hátra, összefonta az ujjait a hasán. – Sosem fogok hozzáérni, még akkor sem, ha nem lesz képes egyedül felvenni egy istenverte göncöt sem! Igaz, nem fizetek túl sokat önnek, de ha készséges többet is kiszoríthatok. A munkásaim bérét lecsökkentem, valami ürügyre hivatkozva. Csak engedelmeskedjen nekem! Szépen megvárom, amíg Josefet elviszi ez a kórság, addig ön biztosít neki mindent, ami egy fekvőbetegnek kell. Mert az lesz belőle.

– Az viszont magával vonzza, hogy megérintsem – magyarázta.

– A lényeg az miként csinálja! – mordult fel Gerald. – És jól jegyezze meg! Ebből a házból egyetlen ocsmány titok sem távozhat! – forgatta a szemét és elfintorodott. – Ez a gyerek egész lényében beteg!

Hans bólintott, majd elköszönt.

Gerald egyedül maradt. Ismét hallotta a lépéseket.

A tűz kialudt a kályhában. Úgy lehűlt a helyiség, hogy a parketta is megfagyott.

Jég látszott a padlón, egyre vastagabb lett, az íróasztal alatt is megjelent.

Gerald nem bírta megmozdítani a lábfejét. A jég felkúszott a lábszárára, a csontjaiban hatolt a hideg. Megragadta a szék karfáját, szuszogott és könnyek gyűltek a szemébe a fájdalomtól. Lenézett, figyelte, ahogy a mellkasa is megfagy.

– Ne csináld... – suttogta.

Amikor a válla sem moccant és a torka is elszorult, könyörögni kezdett:

– Hagyd abba! Kérlek!

– Érzed milyen fullasztó? – súgta a fülébe a hang.

Gerald lehunyta a szemét, legördült egy könnycsepp az állára. Amint ismét felnézett újra égett a tűz a kályhában, és a jégnek nyoma sem volt.

Az ebédet Gerda készítette, és pontban délben tálalta.

– Merre van Herr Weninger? – kérdezte Hans a nőtől, az asztalnál ülve.

– Pihen – tette le a tál levest középre.

– Egész délelőtt pihent – jegyezte meg.

– Nincs jól – magyarázta Gerda, aztán szedett az ebédből a tányérba. – Tudja, régóta beteg a szíve és egyébként sem fiatal már.

Hans bólintott. Ezután a nő távozott.

Az étkező magas mennyezetéről lüszter lámpa lógott, az alján tejüveg tartályos petróleum égővel. A nagy ablakokon a bézs sötétítők össze voltak húzva.

Hans Josef mellett ült. Abbahagyta az evést, amikor az asztalhoz koppant a kanál. Elvett egy szalvétát, felitatta Josef álláról és szája sarkáról a levest, ami a kanál elejtésekor maszatolta őt össze.

– Társalogtál az apámmal – bökte ki hirtelen a fiú, mire Hans mozdulatlan lett. – Ne tagadd! Látom rajtad.

– Igen – ismerte be.

– Ugye, elhiszed, hogy nem vagyok bolond? – nézett rá kétségbeesetten. – Vagy te is annak hiszel engem?

– Nos…

– Pont az elmém, ami még ép. A testem ugyan lassan elvész, de fejemben nincs semmi baj. Könnyek csillogtak a szemén. – Ez így van. Mert érzem.

– Igazad van – mondta halkan.

– Mégis suttogsz, nehogy meghalljon, mert másként vélekedsz rólam, mint ő.

– Nekem ez a munkám. Ha elveszíteném nehezen szereznék másikat. Nemrég ért véget a…

– A háború. Tudom – vágott közbe. – A végén már alig érzékeltem belőle valamit, csak azt, hogy szegények lettünk. Nem jártam a birtokon kívül hónapok óta.

– Örülj, hogy semmit sem tapasztaltál meg!

Pár percig tartó hallgatás után Hans, tekintettel arra, hogy Josef nem tudná ismét megfogni a kanalat, belemerítette az evőeszközt a levesbe, a fiú szájához emelte, aki leszürcsölte róla az ételt.

– Bocsáss meg... – súgta oda Josef.

– Miért?

– Amit tettem. Illetve tenni akartam.

– Felejtsük el!

– Ha más nem is vagyok neked, csak kötelesség – lenyelte a levest, amit Hans a szájához emelt a kanálon –, akkor is boldog lehetek, mert legalább nem kell többé törődésre szomjaznom.

Elvesztett józanság

1918. december

Josef testtartása görnyedt lett, nem volt képes használni a mellkas és a hát izmait. Olyan volt, mint egy bottal járó öregember. Éjjelenként görcsök nyilalltak a lábába, ezért hangosan kiáltozott Hansért. A férfi minden alkalommal meghallotta, nem csak azért, mert gyakran ébren volt, még a háborúban megszokta, hogy az összes segélykérésre és hangos szóra felriadjon.

Amikor újoncként megkapta az egyenruháját, és teljesen zöldfülű, szinte serdülő fiúként bevonult a dragonyosezredbe még lovagolni sem tudott, magát az állatot sem látta annyira közelről. De végül azt is megtanulta, ahogy helyesen fogni a fegyvert, az életének pedig rendszere lett, egyik perctől a másikig tartó beosztással. Igyekezett teljesen ennek a rendszernek a rabjává válni, hiszen ha volt mit tennie, akkor egyszer sem gondolt arra, mi vár rá. Aztán a kiképzés végére teljesen más ember lett. Eleinte még félt a haláltól, majd felváltotta az érzést a bizonyításvágy. Úgy vélte egy férfinak meg kell védenie azt, amije van, bármi áron. Útban Konstantinápoly, majd Irak felé, ahol szembe kellett szállniuk az angol csapatokkal, már semmi sem érdekelte azon kívül, hogy teljesítse a parancsot.

Ez szöges ellentéte volt annak, amit a birtokon csinált. Ágyneműt húzott, ruhákat hajtogatott össze, majd egymásra pakolta Josef szekrényében. Felolvasott neki esténként, megetette reggel, utána az ebédnél, ugyanis a fiú már az ujjait mozgató izmainak tíz százalékát sem volt képes használni.

Hans késő délután megpakolt egy fonott kosarat fahasábokkal, azzal pedig visszatért a házba, felgyalogolt a lépcsőn.

Halkan nyitott be Josefhez. Egyből a kályhához ment, a földre helyezte a kosarat, és rakott a tűzre. A csendben csak a fa sercegését és pattogását lehetett hallani.

Josef az ágyában feküdt, a baldachin szépen szélre volt húzva. A takaró a melléig fedte, két keze a hasán pihent, a haja a homlokára volt fésülve. Egy nagy párnán terült el, félig ülő pozícióban, és Hanst figyelte álmos szemmel, ahogy a parazsat kaparássza a piszkavassal. Rosszul aludt a görcsök óta, egész nap sápadt és kimerült volt.

Hans letette az eszközt, kiegyenesedett.

– Szeretnél valamit? – kérdezte. – Hozzak egy teát?

– Nem. Csak gyere ide hozzám!

Hans odasétált, leült az ágy szélére.

– Az az ötletem támadt, hogy elölről kezdem a könyvemet – közölte Josef.

– Miért?

– Nem is tudom – hajtotta le a fejét. – Nem vagyok elégedett vele.

Hans a napokban átolvasta a kéziratot, de nem találta annyira rossznak, hogy elölről kelljen kezdeni.

– Regény lesz – jelentette ki a fiú.

– Ha ez a terved, úgy sejtem olvastál már regényt.

– Persze. Lesz egy főszereplő és sok más ember, akikről szólni fog.

– Te leszel a főszereplő?

– Igen – válaszolta, majd a fiók felé biccentett, amiben a kézirat volt.

– Mi legyen ezzel? – pillantott kérdően Josefre, miután kivette a papírokat.

– Égesd el!

– Micsoda? – Szinte eltátotta a száját.

– Már nincs szükségem rá, együtt indulunk neki újra.

– De ez a te munkád. Biztos sokáig tartott megírni.

Josef sóhajtva pillantott oldalra, és így folytatta:

– Csak emlékeztetne engem arra, hogy valaha még képes voltam mozgatni a kezemet. Ez most egy új, kevésbé jó élet. Ha együtt kezdjük el könnyebb emlékeznem.

Hans kinyitotta a kályha kis ajtaját, a lángokba hajította a lapokat, amik azonnal el is égtek.

– Igazán sajnálom – mondta.

– Valóban?

– Igen – ráncolta össze a homlokát, aztán Josefet figyelte.

Azt érezte, hogy a fiú nem bízik benne, ami beteg és ápoló között nem épp szerencsés. Nem sokáig kellett azon gondolkodnia, hogy ez miért van.

– Gyakran úgy tűnik, nem érzel semmit – kezdte Josef. – Biztosan a háború az oka. Sok ember halálakor voltál jelen.

– És ez zavar téged?

– Úgysem változtathatok rajta.

Hans egy darabig a padlót bámulta, majd mosolyt erőltetett magára, ezzel biztatva a másikat.

– Hans – szólalt meg, kérlelő hangon. – Gyere ide megint, kérlek!

– Rendben – bólintott, aztán újra helyet foglalt.

Egymás szemébe néztek.

– Érintsd meg a kezemet! – könyörögte.

– Miért?

– Hogy érzek-e még valamit.

– Rendben – bólintott, és megtette, amit Josef kért.

A fiú koncentrált, hogy megragadja a nagy és erős kezet, de képtelen volt rá.

– Érzel? – kérdezte Hans.

– Érezlek – felelte, majd egy darabig csendben volt, valamin gondolkodott. – Van feleséged?

– Nincs – engedte el őt.

– Sosem volt?

– Semmi szükségem rá.

– De biztosan tudod, milyen egy lány.

Hans megköszörülte a torkát, és visszaemlékezett iskolás éveire, amikor a barátaival kergették a fiatal lányokat, akik kacagva bújtak el előlük egy-egy bokor vagy fa mögé az erdőben, ahová játszani jártak ki. Bekötötték az egyikük szemét, az volt a dolga, hogy elkapja őket, de persze így ritkán sikerült. Viszont az egésznek teljesen más célja volt, és nem a fogócska. Csókok és sok ölelés követte a játékot, jobb hely kevés akadt arra, hogy felfedezhessék egymást.

– Tudom, milyen egy lány – vallotta be. – De ez miért fontos?

– Csak kíváncsi voltam – válaszolta, pimasz mosollyal. – Engem nem érdekelnek a lányok. Ne hidd azt, hogy azért kérdeztem!

– Nem hittem.

– Én… – Olyan mély lélegzetet vett, hogy még a hasát is behúzta. – Én… – Nem bírta befejezni, elpirult, mint korábban is, ha Hans ennyire közel volt hozzá.

– Mi a baj? – érdeklődött, már majdnem aggódva, de még mindig határozott tekintettel.

– Fogalmam sincs arról, milyen lehet csókolózni.

Hans gyanakvó pillantást vetett Josefre, azonnal eszébe jutott, amit Gerald mondott nemrég, ezért rávágta:

– Hazudsz.

Josef megijedt, amiért lelepleződött, már járt egyszer egy fiúval a gyümölcsösben.

– Úgy vélem, mással is tisztában vagy, nem csupán a csókkal – tette hozzá Hans.

– Jellemző! – fintorodott el. – Ítélkezel felettem.

– Eddig sem történt meg, és ezután sem fog, viszont nem szeretem, ha valaki hazudik.

– Elmesélhetem? – sandított felé félénken.

– Aligha tartozik rám – mondta, kicsit sem volt számára érdekes, mit művelt Josef a kertben.

– Annyira szeretném! Remek érzés beszélni a boldogságunkról valakinek, nem dicsekvésből, csupán azért, hogy visszaemlékezve az élményre újra átjárjon annak öröme. Figyelj!

– Mi az?

– Azt akarod, hogy boldogtalan legyek?

Hans szinte felháborodott a zsarolástól, de nem adott hangot ennek, inkább azt felelte:

– Természetesen nem.

– Akkor elmesélem – válaszolta lelkesen.

– Hallgatlak – bólintott, egy mély sóhaj után.

– Osztálytársak voltunk. – Lejjebb csúszott a párnán. – Elhívtam hozzánk vendégségbe, aztán megmutattam neki a kertet. Elrejtőztünk a fák takarásában, ahol már senki sem vehetett észre bennünket. Aztán letérdelt elém, lehúzta a nadrágomat, és megfogta a...

– Ennyi elég lesz! – szólt közbe.

– Bárcsak ott volnék újra! Amikor te kamasz voltál nem akartál csókolózni?

– Akartam, de ez nem tartozik ide.

– Ó, Hans! – szólalt meg kétségbeesve. – Nem halhatok úgy meg, hogy nem csókolóztam annyit, amennyit szeretnék.

– Ebben nem lehetek a segítségedre – nyelt egy nagyot, megtörve a szemkontaktust, a szíve a torkában lüktetett.

– Segíthetnél, de nem akarsz – mondta, kicsit durcásan. – Te egy hölgy után áhítozol, s én nem vagyok az, de esetleg elképzelhetnéd…

– Fejezd be! – kérte, majd fel szeretett volna állni az ágyról, de Josef nem hagyta.

– Maradj! – Majdnem felkiáltott. – Könyörgöm! Az apámnak fogalma sem lesz róla, nem küld el, ígérem!

– Megeshet, hogy… – gondolkodott. – Hogy az a fiú a cselekedeteivel összezavart téged.

– Nem lényeges – rázta a fejét. – Most egy férfira van szükségem.

Josef szeme megtelt könnyekkel, egy csepp legördült az arcán. Hans tudta, hogy nem sajnáltatja magát, csak túl fiatal ahhoz, hogy máris eldobjon minden jót és élvezeteset, ami a jövőben történhetne még vele.

Csend lett, halkan ropogtak a fahasábok a kályhában.

– Legyen! – döntötte el Hans, nagy tenyerével letörölte a fiú puha arcát, majd maga felé fordította a tekintetét. Egy hosszú percig a pillantásuk összefonódott. – Egyszer, és nem többször. Jegyezd meg!

Hans a párnán fekvő kamasz felé hajolt. Az ajkát vékony ajkához érintette gyengéden. De amilyen hamar megtörtént, olyan gyorsan el is távolodott tőle. Egész testében remegett, alig bírta visszatartani.

– Nagyon jó volt – szusszant fel Josef. – Segítesz átöltözni?

Hans bólintott, majd felállt, odalépett a gardróbhoz, előhalászott egy piros selyempizsamát. Leemelte a fiúról a takarót, aztán megszabadította őt a nadrágjától és a pulóverétől.

Josef csak feküdt, mély lélegzetet szívott be, és búgva fújta ki az orrán, amíg Hans ráadta a pizsamát, a felső gombjait a lyukakba bújtatta.

Közben a férfi rá sem mert nézni, annyi ideig pillantott oda, hogy lássa, mit csinál. Josef csókja olyan volt, mint a kislányoké, akiket az erdőben üldöztek, és rávették őket, egy forró nyári napon, hogy meztelenül fürödjenek velük a közeli patakban. Nagyon régi, fakó emlék volt! Talán nem is igaz minden mozzanata, csak Hans fantáziája színezte a neki tetsző részletekkel. Az édes, bársonyos bőrű és formás alkatú lányok pont annyira csábítóak és pimaszok voltak, akárcsak Josef, aki szemtelen vigyorral figyelte, ahogy az utolsó gombot is a lyukba akasztja, aztán lesimítja a derekán a selymet.

A fiú visszadőlt az ágyba, hatalmasat ásított, majd a tekintete az íróasztalán lévő kalitkára tévedt. A csalogány kettejüket kémlelte a rácsokon át, nagy fekete szemével, mintha értené, ami körülötte zajlik. Rozsdabarna farka lefelé állt, ahogy a kis hinta vékony fáján kapaszkodott apró lábával, a fejét egyszer jobbra, majd balra biccentette.

– Szerinted mi bántja, Hans? – kérdezte nyugtalanul.

– Azt hiszem, a napokban rájöttem – mondta, mialatt a szekrénybe rakta a levetett ruhákat. – Itt hagyták a társai, amikor elröpültek Afrikába. Magányos lehet.

– De vele vagyok! – magyarázta. – És idebent meleg is van.

– Nincs mitől tartanod. Kitelel itt, aztán szabadon engedjük tavasszal. Addigra visszatérnek a társai is, és újra csatlakozhat hozzájuk.

– Szerinted fiú vagy lány?

– Véleményem szerint hím.

– Van párja valahol?

– Azt is tavasszal választ.

– Kár, hogy most nem hallatja a hangját. Biztosan azért, mert nincs, akinek énekeljen – szomorodott el Josef. Ezek után csak a madarat figyelte, a szegény állat tekintetén valóban magányt vett észre.

Hans később az oldalára fordulva a heverőn, nézte az ablakon keresztül, a kint hulló hópelyheket, de mindig elhalványította ezt a kép, ami fel-fel villant lelki szemei előtt: Josef vágyakozó pillantása. Ebben a házban a világ akkora fordulatot vett vele, mintha képtelen volna felébredni egy bénító álomból. Még akkor is az ajkán érezte a mézízű csókot. Arra gondolt, lehet már annyira rég volt dolga nővel, hogy a testiség bármiféle formája képes izgalomba hozni. Más indokot nem talált arra, miért csinált ilyen butaságot.

Felült, zaklatottan fújtatott, a hajából kibogozott néhány kócot, majd talpra ugrott, felvette a köntösét.

Kiment a sötét folyosóra. Ahogy elsétált a lépcsőig furcsa borzongás hatotta át, csupa libabőr lett. Egy ponton megállt, azt érezte, mintha valaki megérintette volna. Gyorsan megfordult, de senkit sem látott, csak a homályt. A saját szuszogása volt az egyetlen hang.

Folytatta az útját, le a hallba, ahol kitárta a bejárati ajtót. Egy darabig figyelte a hóvihart. Reszketett, mégis kimerészkedett a tornácra, majd az udvarra lépett, ott letérdelt a földre, végül beletemette a homlokát a friss hóba.

Ki akart józanodni.

Felemelte a fejét és hallgatta a szél süvítését. A távolban ismét ott állt az a nő.

Átverés

Délelőtt Hans beutazott a városi mosodába, ahonnét elhozta a tiszta ruhákat. Ő cipelte el azokat az előző napon, s az is az ő dolga volt, hogy hazavigye vonattal. Herr Weningerét Gerda hordta a helyére, mert Hansra csak akkor vonatkoztak a szobalányi feladatok, ha Josefről volt szó.

Szép elegáns ingek, vékony anyagú nadrágok és kényelmes alsóneműk voltak a férfi karjára terítve, amikor belépett a szobába. A gardróbhoz ment, a megfelelő polcokra rakta a holmikat, a fehérneműket a fiókba.

Josef az íróasztalánál ült és figyelte a csalogányt. Apró magok voltak a kalitka aljában, de az állat hozzájuk sem nyúlt.

– Más kell neki – szólalt meg a fiú. Pizsamát viselt, a háta görnyedt, a két karja mozdulatlan volt, csak a lábujjai moccantak néha, és bágyadtan pislogott.

– Ne légy szomorú miatta! – fordult meg. – Majd szerzek másféle eledelt.

– Mihamarabb! Különben meghal.

– Azt én úgysem hagyom.

Josef felemelte a pillantását, biccentett.

Hans elindult felé, megállt előtte, határozott tekintete egy kicsit sem rezdült, de mintha a szívét egy hatalmas marok nyomta volna össze.

– Elnézést a tegnapiért – nyögte ki Josef.

– Miért?

– A csók miatt. Hogy erőszakoskodtam veled.

Hans elgondolkodott azon, mit feleljen, de hamar rájött, hogy az őszinteség lesz a legjobb választás.

– Én hibáztam, nem te.

– Micsoda? Szerinted ez hiba? – háborodott fel.

– Az ápolód vagyok. Semmi egyéb. Ezzel erkölcsi szabályokat szegtem meg. Meg kell értened.

– De azért még írjuk a könyvet, ugye?

– Persze. A kettő nem függ össze.

Hans minden nap a történetre áldozott egy órát a szabadidejéből. Érdekelni kezdte, mert Josefről szólt. Sok klasszikus művet olvasott már, leginkább a francia írókat kedvelte. Kamaszként gyakran álmodozott utazásról, messze a határon túlra, megismerni megannyi embert, szokásokat és kultúrákat, de amikor a szülei rávették arra, hogy ápolást tanuljon a terveit félretette. Bár inkább az édesanyja erőltette, mintsem az apja, akinek az volt a legfontosabb, hogy kemény munkával eltartsa a családját. Az ápolást nem tartotta elég kemény munkának, ezért haragudott a fiára, amikor az anyja döntése szerint elkezdte a tanulmányait.

Josef az ágyában volt, a derekáig fedte a pokróc, amit délutánonként kért, hogy Hans terítse rá.

– A ház legutolsó szobájában születtem – kezdte.

Hans mindent leírt az íróasztalnál ülve.

– Még ez anyám mesélte – tette hozzá Josef. – Tényleg itt születtem. Egy nyári napon – mondta lassan, mert közben eszébe jutott, hogyan folytassa. – Egy szikrázóan gyönyörű nyári napon.

Hans ezt is lejegyezte, ahogy a továbbiakat.

Az első alkalommal csak három oldal készült el. Josef egyelőre nem adott címet a történetnek.

Miután végeztek az írással azt mondta:

– Sosem hittem volna, hogy az ötletelés kimerítő lehet.

– Az is éppoly megerőltető tevékenység, mint bármely másik.

– Nahát! – ugrott be neki valami. – Hamarosan karácsony. Az első karácsony, amikor nincs háború.

Hans azt képzelte ezt a házat is elözönlik majd a rokonok, de ahogy az érvényes volt az év összes napján, a szenteste sem lehetett kivétel, hogy ennek a birtoknak a kapuján senki sem léphet be. Herr Weninger annyira titkolni akarta fia gyalázatos viselkedését, hogy még fát sem állított, számára a szeretet ünnepe nem volt különb egy átlagos napnál, egy éjszakánál. A vacsoránál is hárman ültek az asztalnál, mint általában.

Hans lecsípett a kenyérből, Josef ajkához emelte, majd egy keveset vágott a késsel a főtt tojásból, és azt is a szájába tette. Már korábban segített neki átöltözni a pizsamájába.

Josef nehezen bírta tartani magát, úgy ült ott, mintha púpos volna a háta, ásított és fáradtan emelte a tekintetét az előtte párolgó két maradék tojásra.

– Nem vagyok éhes – mondta halkan, amikor a férfi egy újabb falatot csípett le neki.

– Még egyél! – szólt oda Gerald.

– Le akarok feküdni aludni – válaszolta Josef.

– Még egyet egyél meg! – morgott rá.

Ekkor a fiú felpillantott, az apjára nézett:

– Már nincs háború. Eddig azért nem ünnepeltünk. Elhívhattad volna az unokatestvéreimet.

– Nekem nincs mit ünnepelnem – dőlt hátra Gerald, szigorú tekintettel.

Josef rászánta magát, hogy bekapja az utolsó falatot, de alig rágta meg és nem nyelte le.

– Én senkit sem szeretek, nincs mit ünnepelnem – pontosított Gerald.

Josef kiköpte a szájában lévő, félig megrágott ételt. Az odagördült az apja elé az asztalon, a tányér mellé. Gerald egy percig döbbenten lesett a fiára, majd felpattant:

– Te kis féreg! – ragadta meg Josef sötétszőke haját, és megráncigálta.

A fiú nyöszörögve vágódott vissza a székre. Könnyek csorogtak az arcán, nagyokat szuszogott.

– Mein Herr! – állt fel Hans, összeráncolta a homlokát.

– Véletlenül se ártsa bele magát! – parancsolt rá Gerald, majd elhagyta az étkezőt.

Josef sírt, de csak csendesen. Sokszor előfordult vele, és nem csak az apja viselkedése miatt. Még akkor sem sejtette, meddig tart ki, mi lesz az évszám a fejfáján, de abban már biztos volt, hogy lesz fejfája.

Később egyenletesen hullott a hó. Egy kiáltás ébresztette fel Hanst, azonnal felkapta a köntösét, és kirohant a folyosóra. Szinte kétségbeesetten nyitott be Josefhez.

– Segítség! – nézett fel a fiú az ágyból, amennyire tudott fészkelődött. – Segítség!

Hans elhúzta a függönyöket, hogy beszűrődjön a hold fénye.

– Mi történt? – Letérdelt a földre, a két tenyerébe fogta Josef arcát.

– Úgy görcsöl ismét a lábam! – panaszolta. Ha le bírta volna rúgni a takarót nem habozott volna, de bárhogy próbálkozott mindig kudarcot vallott.

Hans megszabadította őt tőle, felgyűrte a nadrágot a lábszárán, majd a combján is. Kiegyenesítette a végtagot, hogy a görcs távozzon.

– Már jobb? – kérdezte tőle.

– Még egy kicsit fáj.

– Értem – mondta, majd még feljebb tolta a nadrágot, az ágyék hajlatáig, masszírozni kezdte a feszes combot és vádlit. – És most? – nézett a fiúra.

– Még csináld! – kérte, aztán elmosolyodott.

Hansnak megint az a baljós megérzése támadt, hogy átverés áldozata.

– Nincs is semmi bajod. Ugye? – kérdezte halkan.

– Hát – nevetett fel –, most is elmúlt hamar, mint korábban.

– Álszent vagy. Tudod? – sóhajtotta. Biztos volt abban, hogy nem így viselkedne, ha valaki átveri, nagyon dühös lenne. De Josef egy olyan énjét ébresztette fel, akivel addig még nem találkozott.

– Nem masszírozod meg a másik lábamat is? – pislogott nagyokat.

– Nem lehet.

– Miért? Mert erkölcstelen?

– Pontosan – állt fel. Egy darabig figyelte Josefet, aki kiszolgáltatottan feküdt a fehér lepedő közepén, meztelen lábára világított a hold fehér fénye.

– Bár ünnepelne velem valaki, ezen a különleges estén! – gondolkodott el Josef.

– Nekem sincs kedvem ünnepelni – felelte egyenes hangon. – Nem miattad, mint az apádnak. Nem is bírnám felidézni, mikor volt utoljára rendes karácsonyom. Csupán ezért. Már fogalmam sincs arról, hogy milyen.

– Fázom – mondta szomorúan. – Akkor legalább húzd vissza a nadrágomat!

Hans odalépett, lehajolt, lassú mozdulattal lesimította a nadrágot, egészen Josef vékony bokájáig.

Muszáj cselekedni!

Besütöttek a meleg napsugarak a szobába. Tiszta reggel volt, az ég vakítóan kék, az udvart mégis vastag hóréteg fedte.

Hans odalépett Josefhez, lehajolt, elsöpörte a hajat a homlokáról.

– Nagyon…nagyon… – ismételgette a fiú fáradtan.

– Mi?

– Kikísérsz a mosdóba? Rendkívül fontos volna.

A férfi bólintott, majd segített neki felülni, a papucsát a lába alá rakta, hogy könnyen fel tudja venni. Elvette a köntöst a fotelből, a karjára terítette.

A mellékhelyiség nem volt messze, csak néhány lépésnyire. Zöld alapon piros mintás csempe burkolta a falat, egy kicsi ablak volt fent.

Hans kinyitotta az ajtót, majd bementek. Lehúzta Josefről a nadrágot, aztán távozott.

Josef a toalett felé fordult, remegő kézfejeit, mind a két oldalon a derekához szorította, így sikerült lesodornia magáról a fehérneműt. Hatalmasat ásított, a helyiség homályos lett körülötte. Akkor először érezte, hogy a felkarja nagyon gyenge. A kézfejét a pénisze alá tolta, így próbált beletalálni a toalett fehér kerámiakagylójába.

Nagyokat pislogott, hogy rendesen magához térjen. Arra lett figyelmes, hogy a papucsa és a lábfeje nedves lesz. Egyre nedvesebb és nedvesebb. Rémülten tekintett oda. Azonnal elmúlt az ébredés okozta kábasága, mert rádöbbent, hogy az izmainak már tíz százaléknyi erejük sincs. A két karja egyszerűen megbénult. A falhoz dőlt, megrogyott a térde.

– Hans! – kiáltotta.

A férfi berontott a helyiségbe, és azonnal letérdelt a földön ülő Josefhez. Gyorsan ráterítette a köntöst.

– Mi történt? – kérdezte zaklatott hangon.

– Nem sikerül felállni. – Könnyek gyűltek a szemében. – Miért nem sikerül felállni?!

– Én…én… – dadogta. Nem akarta azt mondani, hogy fogalma sincs, pedig ez volt az igazság. Megragadta a fiút a hóna alatt.

– Csinálj valamit! – könyörögte, a bokái nem bírták megtartani a súlyát.

Hans az ölébe vette őt, mert nem tudott mást tenni.

Herr Weninger az étkezőben, az asztalnál olvasta az újságot, amikor a férfi belépett. A pillantásuk összefutott.

– Hol késlekednek? – Gerald összezárta a lapot. – Gerda hamarosan tálalja a reggelit.

– Elnézést, mein Herr! – Kihúzta magát. – Baj történt.

– Miféle baj? – kérdezte közönyösen.

– Josef… – Meglepte a saját félénksége. Az eset megdöbbentette és megrémisztette. Számított rá, de mégsem ilyen hirtelen. – Josef nem képes lábra állni.

– Hogyan történt?

– Egyszerűen elesett.

– Rendben – sóhajtotta Gerald, aztán szétnyitotta az újságot. – Akkor nem reggelizünk időben.

Hans bólintott, majd elhagyta az étkezőt.

Besietett a konyhába, ahol Gerda tányérokat helyezett a hosszú fenyőpultra.

Négy kicsi ablak volt a mennyezethez közel, a szekrények és a tűzhely fölött, félhomály uralkodott odabent.

– Melegíts vizet! – szólt Hans. – Josef fürdőjéhez.

Egy kis kályha volt a fürdőszobában, a fal ott is apró csempékkel borított. Középen szürke lemezkád állt, négy lábon. Amikor Hans megpillantotta a hideg futkosott a hátán. Amióta hallucinált egyszer sem látta a bogarakat és nem volt ilyen érzése. Kifújt egy adag levegőt, ami fehér páraként lebegett a levegőben.

Kiment a fürdőszobából.

Gerda épp akkor ért fel az emeletre, odasétált Hanshoz.

– Jól van? – nézte őt. – Ijedtnek tűnik.

– Ön nem érzi néha furcsán magát ebben a házban?

– Ezt hogy érti?

– Hideg van és... – nyelt egyet. A száján voltak a szavak, de nem tudta folytatni.

– És?

– Mintha volna itt valaki más rajtunk kívül – szedte össze magát. – Egy nő.

– Nő? – kérdezte, döbbent hangon. – Biztos ebben?

– Láttam egy nőt.

– Tudja, az elménk néha furcsa játékot űz velünk. Főleg, ha trauma ért minket.

Hans összehúzta a szemöldökét és elgondolkodott.

– Játék... – suttogta. – Miféle játék?

– A trauma képes kitörölni emlékeket, hogy megvédjen minket a fájdalomtól. Néha felbukkan egy-két foszlány, de túl kevés ahhoz, hogy felnyissa a szemünket.

– Maga össze-vissza beszél! – morogta.

Gerda sóhajtott, lehajtott fejjel. Hosszú csend után azt mondta:

– Kész van Josef fürdővize.

Hans behordta a vizet a kádba. Azt hitte egy ilyen gazdag ember otthonában, mint Herr Weninger már nem szükséges ilyen módszerrel elvégezni a tisztálkodást. De Gerald annyira spórolt a vagyonával egész életében, hogy nem köttette be a vezetékes vizet.

Josef a karosszékben ült a szobájában, szomorúan nézett lefelé.

Hans megjelent. Nem akarta, hogy a fiú meglássa rajta mennyire megrémült a történtektől. Komolyságot erőltetve magára odament hozzá, majd letérdelt elé. Lehúzta róla a papucsot, aztán a nadrágot, közben az egyik kezével megemelte a derekát. Kigombolta a pizsamafelsőjét. Minden ruhát a földre hajított, ugyanis ki kellett azokat mosni később.

Josef nem szólalt meg. Kereste a szavakat, amiket a zavartságtól nehezen talált. Amikor egymás szemébe néztek, a pillantásuk egyformán ijedt volt.

Hans megérintette Josef vállát, a saját vállára fektette a fiú halántékát. A hátára terítette a köntösét, megemelte a bal karját, belecsúsztatta az anyagba, majd a másikat is, lesimogatta a ruhaneműt, végül visszafektette őt a szék puha támlájára, összekötötte a pántokat a hasán. Felállt, kiegyenesedett.

Josef felfelé tekintett, félig oldalra dőlve, csak a feje mozgását tudta irányítani. Hans az ölébe vette újra, és a szomszéd helyiségbe vitte őt.

A mosdótál és a fogas között, amire törölközőket akasztottak, volt egy szék. Hans addig odaültette Josefet, amíg hozott még egy dézsa meleg vizet. A kádból vastagon szállt fel a pára, egészen a magas mennyezetig.

– Nem fázol? – guggolt le Hans Josef elé.

– Nem – válaszolta egyenes hangon.

– Most megfürdesz, aztán felkeresem az orvosodat. El kell jönnie, hogy megvizsgáljon.

Hans még sosem vetkőztette le őt teljesen. Ha fehérneműt kellett adnia rá, azt mindig úgy tette, hogy ne vegyen el a méltóságából, felhúzta a köntöse alá. Az összes alkalommal, amikor Josef egyedül volt a fürdőszobában, őrködött az ajtónál, ha esetleg szüksége volna rá.

A fiú általában csak áztatta magát, amíg teljesen olyanná vált az ujjain és a lábujjain a bőr, mint egy vénembernek. A könyökén támaszkodva mászott ki a kádból, aztán kiemelte a lábait is, majd lassan felállt. Ez a folyamat egyre nehezebb lett, ahogy teltek a hónapok, akkor viszont már erre nem volt képes. Pedig még a köntösbe is belebújt, ha Hans kiterítette a székre. Könnyebben felvette egy pulóvernél vagy egy ingnél, nem kellett megküzdenie a gombokkal és a szűk nyakkal. Csak összesodorta a hasán, s kiáltott a férfinek, aki bekísérte a szobájába, ahol megszáradt a kályha melegénél.

Amikor a fürdő kellemes hőmérsékletű lett, Hans először a köntöstől szabadította meg Josefet, majd megfogta a fehérneműjét a derekánál, óvatosan megemelte őt, végül lassú és a lehető legfinomabb mozdulattal húzta le róla. Felemelte, a kádhoz lépett vele, először a lábfejét érintette bele a vízbe, majd gyengéden belefektette. Odahúzta a széket, és leült. Fogalma sem volt arról, mi volna a helyes, talán egy biztató szó, ha egyáltalán érne valamit. Merített egy kis vizet, lemosta a kamaszfiú arcát.

– Sajnálom – mondta halkan.

– Nem érdekel.

Josef, aki eddig nem engedte, hogy Hans megfürdesse, várta a megfelelő alkalmat, hogy kacérkodhasson vele. Azt képzelte, majd elönti az öröm és a vágy, ha a férfi ujjai végigsimulnak rajta, de ehelyett csak csalódottságot érzett. Nem gondolt arra, hogy az első közös fürdést egy ilyen esemény előzi meg.

Hans megmosta Josef haját, mindig letörölte az arcára csorgó vizet, nehogy bántsa a szemét. A víz langyos volt, fel sem tűnt volna neki, ha nem figyeli, hogy a könnyeit is törli. Nem akarta, hogy Josef sírjon, még akkor sem, ha megvolt rá az oka, ezért bármennyire nyöszörgött, mindig lesimította az arcát. Végül a fiú szuszogása zihálássá vált, egyre nehezebben kapott levegőt a zokogástól.

Forróság öntötte el Hans mellkasát. Féltette és sajnálta Josefet. Attól tartott hibázik, ha bármit is érez iránta. Tisztában volt azzal, hogy önmagának is árt ezzel. Rájött, hogy Josef nem egy parancs és nem is kötelesség. Egy ember volt, aki csak rá számított. Hosszú ideje nem környékezték meg ennyire erős érzelmek.

Amikor befejezte a fürdetést, Josef két karját a saját nyaka köré fonta, azok súlyuknál fogva ott is maradtak, a hátát átkarolva és combja alá nyúlva, kiemelte őt a vízből.

– Egyre nehezebb volt – súgta Josef Hans fülébe.

– Hogy?

– Nehezebb volt járnom az utóbbi időben. Már nem lettem volna képes futni a kertben.

– Miért nem mondtad?

– Csak nem akartam. Megijedtem attól, hogy mennyire gyenge vagyok.

Hans leültette őt a székre, elvett egy törölközőt. Elkezdte felitatni a vizet a bokájáról.

– Haragszom – vallotta be a férfi.

– Rám? – lepődött meg. – Amiért nem árultam el?

– Magamra. Amiért nem vettem észre. – A keze a lábszárára siklott, onnét a térdhajlatára.

– Akkor sem akadályozhattad volna meg.

Hanst nem nyugtatta meg a válasz. Szárazra törölte Josef mellkasát és a hasát. Nem hitte volna, hogy meglepetés éri ezen a lepusztult és elszegényedett birtokon. Itt érzett valamit először, amióta hazatért, közben hiányolta azt a kacér és hazudós Josefet, akit megismert.

– Próbáljuk meg! – Hans a hóna alatt felemelte a meztelen kamaszt, arra késztetve őt, hogy megálljon a lábán.

– Nem megy. – Megremegett a hangja. – Kapaszkodni sem bírok beléd – mondta, szinte szenvedve.

– Azt nem is kell. Majd én foglak.

Hans lépett egyet hátra. Josef térde megrázkódott, nem bírta felemelni a talpát, csak csúsztatni.

– Segítség nélkül úgysem sikerül. – A homlokát a férfi vállára hajtotta.

Hans nem akarta elfogadni az igazságot. Maga mögött hagyva a halált, ezrek vérével a kezén, képtelen volt beletörődni abba, hogy Josef többé nem fog járni. Lépett még egyet, aztán ismét, de nem foglalkozott azzal, milyen tempót diktál. Josef bokái elgyengültek, kis híján a földre esett. Hans úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha visszaülteti a székre.

– Már sosem fog sikerülni – vett mély levegőt a fiú.

Hans leereszkedett elé, az állához nyúlt, maga felé fordította a tekintetét. Mélyen a szemébe nézett:

– Valamit akkor is cselekedni fogok.

Azon a napon Josef az ágyában, kényelmes ruhában fogyasztotta el a reggelit. Gerda csak neki sütött néhány szelet palacsintát, saját készítésű eperlekvárral kente meg.

Hans egy ezüstözött tálcára tette a porcelántányért, az ölében tartotta. A villa szélével levágott a még meleg tésztából.

– Finom – mondta Josef.

– Örülök, hogy ízlik – mosolyogta.

– Emlékszem arra, amikor először etettél meg, mert elejtettem a kanalat.

– Igen. Eszembe sem jutott, hogy talán ismét meg szeretnéd fogni. Azonnal megfosztottalak a szabadságodtól.

– Talán még az inget is fel tudtam volna venni, ha nagyon igyekszem, amikor sétálni mentünk a kertbe, de azt akartam, hogy te add rám. Ahogy akkor arra vágytam, hogy etess meg. Csak…

– Csak?

– Csak minden egészen más lett. Hiszen mostantól semmit sem tudok csinálni.

Hans tehetetlen volt Josef állapotát illetően, ezért rögtön reggeli után bekopogott a dolgozószobába.

Miután Gerald beengedte, helyet foglalt vele szemben, az asztal másik oldalán.

– Miben segíthetek, Herr Reignier?

– Szeretném tudni, ki Josef orvosa. Értesíteni kell, mert súlyosbodott a betegség.

Gerald hátradőlt a székben, végigmérte Hanst.

– Nem gondolom szükségesnek – mondta.

– Miről beszél? – háborodott fel.

– Úgyis csak azt állapítaná meg, amit mi is. Josef nem tud járni.

– Adja meg az orvos nevét! Megkeresem.

Gerald kihúzta a fiókot, és egy papírcetlit halászott elő, felírta rá a férfi nevét és címét. Hans elé csúsztatta az asztal tetején.

– Menjen, ha akar! De ne feledje! Ide nem jöhet senki és nem mehet ki innen egyetlen titok sem. Ha ez mégis megtörténne elküldöm önt.

Hans felállt, farkasszemet nézett Geralddal.

– Az orvosnak muszáj eljönnie – magyarázta. – Látnia kell a betegét.

– Téved. Ha annyira akarja, keresse fel, de ne hozza magával! Elismétlem, hogy megértse: ide senki sem jöhet. Világos?

– Igen – bólintott, majd hátat fordított, és gyors léptekkel elhagyta a dolgozószobát.

Beszélgetés a faházban

Aznap éjjel Gerda a hálószobájában kereste meg Geraldot.

– Elnézést a zavarásért, mein Herr! – mondta, miután belépett az ajtón.

– Úgysem aludtam – felelte az ablaknál állva, nézte, ahogy világít a hold. – Folyton hallom a lépéseit és a hangját. Már látom is, egyre gyakrabban.

– Róla akarok beszélni.

– Csak rajta!

Gerda odament az idős férfihoz, aki továbbra is csak kifelé bámult.

– Nem tudom neki megmutatni az igazságot. Próbáltam beférkőzni az elméjébe, de akkor sem megy – magyarázta a nő.

– Mi legyen?

– Engednünk kell, hogy ő emlékeztesse a történtekre.

– Holnap délre adtam engedélyt Herr Reigniernek, hogy elutazzon Ralphoz.

– Nem hinném, hogy sokat érünk el vele. Túl erős.

– Akkor mit tegyünk? – meredt dühösen az asszonyra. – Játsszuk tovább a színjátékot?

– Igen, ha meg akar szabadulni a démonaitól – mondta határozott hangon Gerda, aztán kiment a szobából.

Ebéd előtt Hans távozott a birtokról. Egy órányi útra volt dr. Ralph Gardner hétvégi háza, amit a háború előtt csupán akkor látogatott meg, ha pihenésre vágyott. Azóta teljesen berendezkedett ott, hogy elmenekülhessen a város nyüzsgésétől. Még az iskolában ismerte meg Geraldot, egészen gyermekkoruk óta barátok voltak, ezért is vizsgálta meg habozás nélkül Josefet, amikor betegségének első jelei kezdtek megmutatkozni.

Miután Hans leszállt a vonatról, kevés gyaloglást követően a fák között, megérkezett a címre, ami a papírcetlin állt. Az arcát vörösre csípte a hideg.

Becsengetett, halk hangokat hallott bentről, valaki közeledett. Közben szétnézett a tornácon, és az jutott eszébe, hogy a fagerendákról már csak a megnyúzandó állattetemek hiányoznak, ami nem igazán volna szívmelengető egy orvos otthonának teraszán.

Egy őszhajú, átlagosan magas, köpcös alkatú férfi nyitott ajtót, horgolt pulóverben.

– Maga kicsoda? – kérdezte mogorván.

– A nevem Hans Reignier. Ápoló vagyok. Az egyik betegemről szeretnék beszélni önnel.

– Honnan tudja, hogy itt lakom?

– A felettesem tájékoztatott a hollétéről.

– Akkor hozza el a beteget a rendelőbe!

– Sürgős volna.

– Ha annyira sürgős, akkor elhozta volna magával.

– Az sajnos nem áll módomban. Hallgasson meg, kérem!

Dr. Gardner végül beengedte Hanst a nappaliba, ahol helyet foglaltak a díványon.

– Hogy hívják a betegét? – kérdezte Ralph.

– Josef Weninger.

Az orvos kisápadt vastag szakálla alatt. Kék szeme elkerekedett, a tekintetét az ölében szorongatott kézfejeire hajtotta.

– Szegény gyerek! Amikor először eljöttek hozzám teljesen elképedtem. Sosem láttam ilyen betegséget. Kitettem Josef elé néhány tárgyat az asztalra. Tollat, papírt… – Elgondolkodott, majd megköszörülte a torkát. – Képtelen volt felvenni a tollat az asztalról. A kezébe adtam, de elejtette. Gerald biztosan nagyon maga alatt van még most is. Nem értem, hogy történhetett ez. Istenem!

– Látnia kell Josefet! Jöjjön el a birtokra!

– Tessék? – nézett Hansra zavartan. – Látnom?

– Persze. Muszáj megvizsgálnia.

Ralph arca komoly lett, eszébe jutott valami:

– Tudom, ki maga. És azt is tudom, mit tett Joseffel. Undorító alak.

Hans nagyot nyelt, lehajtotta a fejét, fogalma sem volt arról, mit mondjon.

– Menjen innen! – állt fel Ralph. – Maga megőrült.

– Tessék? – kelt fel a kanapéról.

– Nem jártam azon a birtokon hónapok óta, és nem is szeretnék még csak gondolni sem rá. Takarodjon innen!

– Rendben. Indulok is! – válaszolta, majd dühösen kirohant a házból.

Télen hamar lemegy a nap. Mire a vonat befutott az állomásra majdnem beesteledett.

Csend volt a szobában. Hans halkan osont be, de mégsem volt eléggé óvatos. Az ágyban fekvő Josef rápillantott álmosan, amikor meghallotta a lépései alatt recsegő fapadlót.

– Túl sokáig aludtam – suttogta fáradtan. – Nem mondott semmit az orvos, ugye? Nem jön el.

– Sajnos nem – ismerte be, aztán leült az ágy szélére.

– Sejtettem. Az apám csak akkor vitt el hozzá, ha könyörögtem.

Hans lehúzta a takarót Josefről. Megigazította a nadrágját, és az oldalára fordította őt.

– Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy jobban legyél – mondta, miközben két langyos tenyerében tartotta a fiú arcát.

– Ahogy az elején megéreztem, most is tudom, hogy nincs menekvésem a halál elől.

Josef tekintetén átvillant egy akarat. Egy erős, de végrehajthatatlan akarat. Meg szerette volna fogni Hans csuklóját, érezni bőrének langyosságát, a saját kezével.

– Tényleg bármit megtennél? – súgta.

Hans előtt nem volt titok, hogy Josef mire céloz. Tisztában volt azzal, hogy nem volna szabad ilyen butaságot csinálni. De arra vágyott, hogy Josef újra mosolyogjon. Ezért az ajkait lassan és gyengéden a kamaszfiú ajkaira fektette.

Zavartság

Josef elvörösödött, majd alsó ajkába harapott. A szíve hatalmasat dobbant.

– Aztán letérdelt elém – mondta.

Hans legépelte a szavakat. Vett egy nagy lélegzetet.

– Kicipzározta a nadrágomat, a kezei bársonyosak voltak, ahogy végigtapogatta a bőrömet. Megérintett. A csókja – folytatta álmodozva –, akár a selyem. Oly puha és oly finom volt, mint egy szerelmes ölelés. – A férfira pillantott. – Mit gondolsz?

– Én… – sóhajtott fel. – Szerintem jól fogalmazol – válaszolta, majd lehajtotta a fejét.

– Sosem éreztem akkora gyönyört. Minden sejtem bizsergett.

– Mást is csináltatok?

– Ki fog derülni – mosolyodott el. – Ne aggódj!

Hans elcsendesedett, össze kellett szednie lelki erejét, hogy ki tudja jelenteni:

– Szeretném itt befejezni.

– Csak nem zavarba jöttél?

– Most már miért titkoljam? – vonta meg a vállát. – Igen.

– Akkor idejöhetnél hozzám.

Hans az ablakra nézett, a napsugarak felolvasztották az üvegre telepedett jégvirágokat. Nappal volt. Nem mehetett oda az ágyhoz.

– Miért akarod ezt? – kérdezte.

– Ölelj át! Csókolj meg!

– Akár Gerda is bejöhet, vagy az apád.

– Ugyan! – nevetett fel hangosan. – Csöppet sem érdeklem az apámat. Felőle meg is halhatok itt fekve. Ne tedd ezt velem! – könyörögte szomorú hangon.

Hans megörült Josef nevetését hallva, de érezte a mögötte rejlő iróniát. Figyelte, ahogy mozdulatlanul fekszik a hófehér párnán.

– Önző vagyok – ismerte be a fiú. – A magaménak akarlak, még akkor is, ha te nem kívánsz engem. De én kívánlak téged.

A betegség kényszerítette őszinteségre Josefet. A feje tele volt azokkal a célokkal és kívánságokkal, amiket nem ért el, nem élhetett át.

– Mégis mit tegyek? – kérdezte halkan Hans.

– Feküdj le velem, ma este!

– Mi?!

– Addig esetleg még bírok várni – fűzte hozzá.

– Őrültségeket akarsz tőlem! – kelt ki magából.

– Csitt! Meghallja az apám! – szólt rá kacéran.

Hans inkább csendben maradt.

– Már rég levetkőztem volna előtted, ha módomban állna – tűnődött el Josef. – Csókolj meg!

– Halkabban – súgta oda zavartan.

– Egyébként nem hallani el a dolgozószobáig – fújtatott, aztán könyörgött, mint egy kisgyerek: – Nem nyafognék nagyon! Senki sem sejtené, ha este nálam lennél.

– Értsd meg! Nem lehet! Megbolondulok ettől. – Kapkodta a levegőt. – Ez hihetetlen!

– Akkor miért nem mész ki?! – kérdezte dacosan. – Hagyj egyedül! Menj! – kiabálta.

– Felejtsd el!

Egy darabig szótlanul figyelték egymást. Josef végigmérte a férfit.

– Ha nem csókolsz meg – folytatta nyugodtabban – akkor legalább vetkőzz le a kedvemért!

– Micsoda? – döbbent meg. – Azt hiszem, ideje távoznom – közölte.

– Annyira szeretném! Nem kérek egyebet, csak hadd lássalak!

– Nem vagyok szép.

– Az engem nem érdekel.

Hans az inge legfelső gombjához nyúlt. A lába elé tekintett, szégyellte, amit csinál. Levette az inget, majd a szék támlájára terítette, amin ült.

Josef aléltan nézte Hans kerek vállát, izom feszítette felkarját és mellkasát. Aztán a pillantása a köldöke környékére tévedt, onnét a bordái felé, végül megállapodott egy ponton.

– Hogyan sérültél meg? – kérdezte, felfedezve a hosszú heget.

– Volt egy alkalom, amikor rosszkor voltam, a lehető legrosszabb helyen.

– Az vágott seb?

– Súrolt egy lövedék.

– Így vonzóbb vagy. Különleges.

Hans lehunyta a szemét. Elgondolkodott azon, hogy vajon számít-e, mi történik. Ha lefeküdne vele, Josef a sírba vinné az emlékét, ő pedig hétpecsétes titokként őrizné, amíg csak él. Követett el bűnt vele, nem számít mennyire fokozza a súlyosságát, hiszen már vétkezett. Felállt, odalépett az ágyhoz, aztán helyet foglalt. Az egyik tenyerével megsimította Josef kerek arcát. Megcsókolta őt. Hosszasan és szenvedélyesen.

Ezután elvonult a szobájába, ahol leült a heverőre. Ki vagyok én? – jutott eszébe a kérdés. A legvalószínűbb az volt, hogy a háborúban bolondult meg. Még akkor is hallotta éjjelenként a fegyverek zaját. Azon agyalt, hová tűnhetett, aki a háború előtt volt? Úgy érezte képtelen ápolni Josefet. Amíg nem került hozzá ilyen közel, addig egy elvégzendő feladatként könyvelte el őt, és biztos volt abban, hogy így tenne, bárkiről is legyen szó. Viszont ebben a házban nem maradhatott tovább. Nem akarta újra látni azt a Hanst a tükörben, aki megcsókol egy beteg kamaszfiút.

Egy székkel kevesebb volt az étkezőben a nagy asztalnál, hogy Josef elférjen azzal a kerekesszékkel, amit Hans a napokban szerzett be neki a városban.

Halat ettek vacsorára. A férfi kiszedte a szálkákat, a villára szúrt egy falatot, Josef ajkához emelte, mire a fiú megszólalt:

– Ne így! Nincs szükség evőeszközre.

Hans egy pillanatig gondolkodott, majd levette a húst a villa hegyéről, és az ujjai közé fogta.

– Ne csinálja! – vágott közbe Gerald.

– Ugyan! – tiltakozott Josef. – Az a villa ezeréves, vasíze van.

– Badarságokat beszélsz! – emelte fel a hangját Gerald. – Normálisan egyél!

– Az nem megy, papa – rántotta fel az egyik szemöldökét cinikusan.

Hans nem tudta, hogy melyik kérésnek tegyen eleget, de végül Josef szájába tette a húst.

A fiú megnyalta a férfi ujjait, majd sóhajtott.

Azt követően, hogy végeztek, Gerda hamar összekapkodta az edényeket. Geraldnak nem ízlett az étel. Ő volt az első, aki távozott.

Hans felállt, megfogta a tolószék két fogantyúját, arrébb húzta, vigyázva, hogy Josef térde ne ütközzön még véletlenül se az asztalnak. Aztán kitolta őt az étkezőből, a lépcső aljáig, ahol az ölébe vette.

Josef nagyokat ásított. A hálószobája ajtaja rendszerint nyitva volt, ha nem tartózkodott bent, mert Hansnak körülményes lett volna lenyomnia a kilincset, miközben cipeli őt.

– Nehéz vagyok? – kérdezte, amikor beléptek.

– Egyáltalán. Nem lehetsz több negyvenkét kilónál.

Hans lefektette Josefet az ágyra, de egyelőre még nem takarta be. A gardróbhoz ment, kitárta, a polcról levette a pizsamát és egy vászondarabot, amit aztán kiterített Josef mellé a lepedőre. Amikor a fiú nadrágjához ért, azzal a céllal, hogy levegye róla megtorpant.

– Ne! Kérlek! – ellenkezett Josef.

– Muszáj viselned ezt is.

– De napközben meg lehet oldani.

– Este nem jöhetek folyton, ha kiabálsz – simította végig az arcát.

– Akkor is megalázó – fordította el a fejét. – Ha itt alszol, akkor nem kiabálok.

Hans a földet nézve tűnődött. Akkor sem volt más megoldás. Levette Josefről a nadrágot és a fehérneműt. Megemelte a fiút óvatosan, a vászonra tette. A kemény anyagot ráigazította a hasára, ott megkötötte, biztostűvel rögzítette, hogy a helyén maradjon.

– Nagyon sajnálom – hajolt oda hozzá, megcirógatta a haját, de Josef nem pillantott rá.

Hans ráadta a piros pizsamanadrágot, megigazította a derekán. Leült az ágy szélére, a hóna alatt felemelte őt, a mellkasára fektette mozdulatlan testét, amíg megszabadította az ingtől. Odanyúlt a másik felsőért, belebújtatta két vékony és megbénult karját, majd gyengéden visszafektette Josefet a párnára. A lyukakba akasztotta a gombokat.

– Így már nem is lehet észrevenni – mosolyogta.

– De én tudom, hogy rajtam van – duzzogott.

Hans válaszul megcsókolta a homlokát. Azt súgta, lehunyt szemmel:

– Aludj jól! – Eltávolodott tőle, végül felállt az ágyról.

– Ne menj! – kérlelte Josef. – Aludj itt! Annyi is elég. Aludj velem!

– Van egy kis dolgom. – Betakarta a paplannal. – Aztán visszajövök – egyezett bele.

– Addig se húzd be a függönyöket! Jólesik a holdfény.

Hans lesétált a földszintre, mert tudta, hogy Gerald vacsora után még olvas, mielőtt lepihenne. Csupán egy sárga lángú olajlámpa égett, a fotel mellett lévő kisasztalon.

– Beszélnünk kell, mein Herr! – jelent meg az ajtóban.

– Akkor jöjjön ide! – intett Gerald, majd letette a könyvet.

Hans elindult, megkerülte a díványt, aztán leült, szorongó arccal.

– Mi olyan fontos, Herr Reignier?

– Itt kell hagynom ezt a birtokot. Keressen valaki mást helyettem!

– Ezt hogy képzeli?

– Ha lehet, már holnap reggel elutaznék.

Gerald hátradőlt, gyanakvóan fürkészte Hanst.

– Történt valami? – kérdezte.

– Nem bírom elviselni Josef betegségének látványát.

– Ne nézzen bolondnak! – hajolt előre. – Maga átvészelt egy háborút. Kijátszotta a halált! Ne állítsa azt, hogy egy beteg gyerek felzaklatja!

– Akkor is szeretnék felmondani.

– Ugye nem tett semmit?

– Minek hisz engem? – döbbent meg.

– Nem engedhetem el. Josefnek szüksége van a szolgálataira. Hamarosan meghal, és ön felszabadul. Ez adjon erőt. Most pedig takarodjon innen! – mutatott kifelé, ismét a kezébe vette a könyvet.

– Reggel mindenképp elmegyek – állt fel.

– Nem fog – motyogta a vastag kötet mögül.

– Honnét veszi ezt?

– A lelkiismerete megfojtaná, ha nem végezné el a feladatát, melyet kiszabtam önnek. Jó éjt, Herr Reignier!

Hans a szobája felé tartva azon gondolkodott, mit is jelent pontosan a lelkiismeret. Ha valóban volna neki, nem csókolta volna meg a betegét.

Belépett a szobába, látta, hogy Josef már elaludt. Valóban szépen világított a hold, ezért nem nyúlt a függönyökhöz. Kikötötte a cipőfűzőjét, a cipőt a fotel elé rakta. Megérintette a fiú derekát és a combját, lassú mozdulattal az oldalára fordította őt, hogy ne csak a hátán elterülve legyen. Lehúzta a takaróját a válláig, lehajtotta a szélét, hogy kapjon levegőt.

Josef békésen aludt, semmi jelét sem mutatva annak, hogy a betegség lassan felemészti. Hans csak ült ott és figyelte. Rájött, hogy a halál nem egyforma. Van, amikor hirtelen következik be, de máskor hosszú és keserves. Amit a háborúban látott általában gyorsan történt. Egy lövés, egy robbanás. De az a halál, ami Josefet üldözte, kicsit sem ismerte a kegyelmet.

Amikor a határhoz közel, egy török faluban vertek tábort, ahol a hindu és angol csapatok ellen harcoltak, egyik napon Hans két társával parancsot kapott, hogy a lövészárokból figyeljék az ellenség érkezését. A puska távcsövének keresztjén át látta, ahogy egy hindu feltűnik a távolban. Alig telt el pár perc, hangos lövések záporoztak feléjük. Hans azonnal lebukott az árokba. Ha nem teszi, a gépfegyver lövedékei eltalálják.

A társát elöntötte a vér, a mellkasát ért lövések miatt. A katona az árok falához vetődött, és többé nem mozdult.

Ilyen a gyors halál. Nincs kétség, nincs felesleges remény.

Josef más volt. A sors rákényszerítette, hogy végigszenvedje haláltusája összes pillanatát. Hans megsimította a homlokát, ezzel akaratán kívül felébresztette:

– Nélküled nem létezek – motyogta Josef.

– Hogy?

– Te vagy a testem, te vagy, aki helyettem cselekszik.

– Te pedig – söpört el egy hajtincset a fiú szeméből – feltámasztottál engem, pedig már réges-rég meghaltam, távol innét.

– A csatamezőn?

– Ott.

– Mondhatok valamit? – kérdezte komoly hangon. – De ígérd meg, hogy nem nevetsz!

– Persze. Szavamat adom.

Josef egy darabig hallgatott, csak az óra kattogott és a csalogány léptei koppantak a kis hintán, amin egész nap ácsorgott a kalitkában.

– Megszerettelek – árulta el Josef. – Szerelmes vagyok beléd. Őrülten szerelmes!

– Nem is tudom, milyen a szeretet. Én már semmit sem ismerek. Sem boldogságot, sem szeretetet. De azt hiszem – dőlt le az ágyra, pontosan szemben volt Joseffel, aki kíváncsian tekintett rá – most valami ilyesmi kezd feléledni bennem.

– Nem lehet, hogy összetéveszted a sajnálattal?

– Nem hinném.

Hans megfogta a fiú langyos kezét. Látta a szemében, hogy meg akarja szorítani az ujjait, de nem megy neki, és ez elkeseríti.

– Akkor szeretsz? – kérdezte Josef.

Hans felült, hosszú ideig csendben nézett maga elé.

– Igen. Szeretlek téged – mondta, végül felállt az ágyról, felhúzta a cipőjét.

– Most elmész? – ijedt meg.

– Nem maradhatok.

Menekülés

Másnap az első vonat hatkor indult. Hans korán ébredt, jól megborotválkozott. Azt szerette, ha az arca sima, ki nem állhatta a borostát. Kiöltözött, ahogy tőle telt, és elhagyta a birtokot. A vonat már indulni készült, amikor sikerült felszállnia rá. Egy üres fülkét keresett, ahol senki sem zavarja. Csak nézte a fehér tájat, nemsokára felkelt a nap.

Herr Franz Vogel, volt parancsnoka, még mindig a kórházban lábadozott. Egyik éjjel megtámadták a bázist. Az egész helyet felgyújtották.

A kórterem ajtaja nyitva volt. Hans besandított és egy ápolónőt vett észre, aki kötést cserélt Herr Vogel égett karján. Amikor a nő végzett és elmellőzte, kopogott az ajtófélfán.

– Te… vagy az…, Reignier?

Franz oldalra fordította a fejét. A testének nyolcvan százaléka megégett. Fájdalmai voltak, hosszú ápolásra szorult.

– Én vagyok – lépett közelebb és kihúzta magát.

– Ápoló…lettél...megint. Ugye…, jól tudom?

– Igen.

– Visszatértél… régi életedhez. – A hangja halk volt, nehezen bírt szavakat formálni. – Szerezz egy… széket…, ülj le!

Hans egy sámlit hozott, az ágyhoz közel foglalt helyet.

– Mi az… oka annak, hogy… eljöttél… hozzám? – kérdezte Franz.

Hans képtelen volt levenni a tekintetét volt parancsnokáról, akinek a szemei égszínkékek maradtak, de csak az egyikkel látott. A bőr úgy megfonnyadt az arcán, akár az aszaltszilva.

– Vissza szeretnék menni – mondta Hans egyenes hangon.

– Nézz… rám! Mit… tehetnék… én érted?

– Ki segíthet abban, hogy ismét bevonulhassak?

– Nincs… háború. Imádkozz… Istenhez, amiért életben…. maradtál és… semmi bajod sem esett! Légy hálás… érte!

– Adjon támpontot, kérem!

– Már a hírekre sem… vagyok kíváncsi. Csak örülök…, hogy még bírok… lélegezni. Tégy… te is így!

– Biztosan van rá mód.

– Visszamennél oda, te… idióta?! Ha… csak ezért jöttél…, takarodj!

Hans felállt, egyenes háttal és szigorúan nézett Herr Vogelre, végül elhagyta a kórtermet.

Nem bírta felfogni, hogy kudarcot vallott. Nem ment azonnal vissza a birtokra. Talált egy kávéházat, ahol a kavargó dohányfüstben hallgatta a vendégek hangos beszélgetését. Csak messze akart lenni attól a háztól, elgondolkodni a lelkiismeret kérdésén. Arra jutott, ha valóban volna lelkiismerete, akkor most is ápolná a betegét, de ehelyett egy kerek asztalnál ül, és keserű kávét iszik. Legszívesebben elmenekült volna a legközelebb induló vonattal, az ország másik végébe, viszont volt valami, ami nem engedte, hogy ezt tegye. Senki iránt sem érzett még szerelmet, azok a lányok sem érdekelték kamaszkorában, akiket az erdőben kergettek és fürödtek velük a patakban. A kávé forró volt, de egyetlen korttyal megitta, amikor az órára pillantva rádöbbent, milyen régóta van már távol.

Frissen hullott hó fedte az udvart és a kertet. Hans levette a kabátját és a bakancsát az előtérben, majd felrohant az emeletre. Berontott a hálószobába, ahol az ágyában találta Josefet.

– Hol voltál? – nyöszörögte a fiú.

Hans odalépett, lerántotta róla a takarót. A két tenyerébe fogta Josef könnyes arcát.

– Bocsáss meg! Felelőtlen voltam. – A hátára fektette őt. – Többet nem lesz ilyen.

– Nem bírtam tovább várni rád. Nagyon kellett pisilnem.

– Annyira sajnálom! – mondta, remegő kézzel rángatta le a fiúról a nedves nadrágot. Szétnyitotta a vásznat.

Az ágyra térdelt, megemelte Josefet, és átölelte:

– Ne haragudj rám!

– Semmi baj. Semmi baj… – súgta.

– Vigyázni fogok rád! – Még jobban szorította. – Szavamat adom!

– Jó az illatod – mondta váratlanul. – Hol voltál?

– Csak meglátogattam egy régi barátomat.

Hans belenézett Josef szemébe. Tisztában volt azzal, hogy hibázott, mert hazudott, de nem árulhatta el az igazat neki, hogy menekülni akart. Inkább átölelte újra.

Mintha két személy harcolt volna azért, hogy megkaparintsa Hanst. Az egyik folyamatosan küzdött az ellen, ami a másiknak örömet okozott. Josef mosolya és szeretete ellen. A szerelem ellen, amit abban a percben nagyon erősen érzett.

Megbánta, hogy magára akarta hagyni.

A forró fürdő hamarosan készen állt. Josef megfürdött reggeli előtt, aztán Hans a még nedves haját szépen a homlokára fésülte. Így megint olyan lett, mint egy herceg.

– Nagyon csinos vagy – dicsérte a férfi.

– Így már tetszem?

– Tetszel – mosolyogta.

Amíg Josef a nappaliban pihent és nézte a hóesést az ablakon át, Hans beleáztatta egy nagy dézsa vízbe a piszkos vászondarabokat. Majd a kályha felé akasztotta fel azokat, a kifeszített kötélre, hogy megszáradjanak.

– Kiviszel a szabadba? – kérdezte Josef, amikor Hans megjelent a nappaliban.

– Természetesen – felelte, majd kiment a fiú kabátjáért, leakasztotta a fogasról, vitte a meleg csizmát is.

Leguggolt, levette Josef papucsát, ráadta az egyik csizmát.

– Az minek? – nézett le a kamasz.

– Nagyon hideg van ma.

Hans óvatosan belebújtatta Josef karját a kabátba. Először az egyiket, majd a másikat is, megigazította rajta.

– Nem szeretném, hogy megfázz – magyarázta.

Kissé fújt a szél odakint, a hópelyhek lassan szállingóztak. Hans csak a tornácra tolta ki Josefet, aki a szék fogantyújához támasztva a fejét azt mondta:

– Olyan kellemes a levegő.

Hans felvett a friss hóból egy kicsit, és labdát csinált belőle. Odavitte Josefnek, szétnyitotta az ujjait, és a hógolyót a tenyerébe tette.

Ezután kiegyenesedett, és újra megpillantotta a nő alakját a távolban.

– Te is látod? – kérdezte a fiútól.

– Mit?

– Azt a nőt – mutatott rá.

– Nincs ott senki. Csak nem szellemet látsz? – nevetett halkan.

– De lehet.

– Gerda azt mondta egyszer, hogy érezni lehet, ha egy kísértet bántani akar. Félünk tőle.

Hans csak bámulta a hóeséstől kissé halványnak tűnő fekete árnyat.

– Mindjárt visszajövök – indult el a nő felé.

Dühös volt és gyorsan dobogott a szíve. Ropogott a friss hó a talpa alatt. Az árny egyre messzebb került tőle, de Hans nem félt. Ez a valami nem akarta bántani.

– Emlékezz! – szólalt meg a hangja a fülében, de torz volt, mint először is. – Láss tisztán!

– Mit akarsz tőlem? – állt meg hirtelen. Körbenézett, de a női alak sehol sem volt. – Mire kell emlékeznem?

– Arra, hogy ki vagy te.

Hans ekkor ismét észrevette őt, a kertkapunál állt, és a bokrok felé mutatott.

– Hans! – kiáltott Josef a teraszról.

A férfi hátrálni kezdett, és visszasietett a fiúhoz.

– Mi a baj? – kérdezte.

– Fázom – panaszolta.

– Rendben. Beviszlek – bólintotta, még egy utolsó pillantást vetett a kertnél álló kísértetre, ami továbbra is a bokrokra mutatott.

Régi emlék

Nem segített a vastag csizma, sem a meleg kabát. Josef lázasan feküdt a takaró alatt. Hans minden öt perc eltelte után cserélte rajta a hidegvizes borogatást. A homlokán, bokáin és a mellkasán.

– Úgy tűnik, hamarabb meghalok, mint hittem – szuszogta Josef.

– Ne mondd ezt! – simította meg a fiú izzadságtól nedves haját. – Nem hagyom, hogy meghalj!

– Te is tudod, hogy bekövetkezik. És semmit sem tehetsz majd, csak nézed, ahogy eltemetnek.

Josef elvörösödött, ismét rátört egy köhögőroham. Hans rémülten kapott oda, felültette. Megütögette a hátát, hogy kapjon levegőt, aztán lágyan átölelte.

– Ez az egész az én hibám – felelte szomorú hangon.

– Én akartam kimenni, látni a hóesést. Hans?

– Mi az?

– Köszönöm, hogy gondoskodsz rólam.

– Ez a kötelességem. – Visszafektette őt a párnára. Levette a homlokáról a nedves rongyot, beleáztatta az ágy lábánál lévő lavórba.

– Utálom, amikor ilyen vagy.

– Milyen?

– Mint egy katona.

Hans jól tudta, hogy nem katona, de nem is ápoló. Semmi sem volt már. Csak lélegző hús és vér, elveszve saját, felborult életében, annak végtelen sötétségében, a tükörképét keresve, hogy végre rájöjjön kicsoda valójában.

Ahogy nézte Josefet, fáradt tekintetét, a szemében a keserűséget, sajnálatot érzett. Fájdalmas sajnálatot, amit csak akkor ismerünk meg, ha szeretünk valakit.

– Fordíts az oldalamra! – kérte Josef. – Hadd lássam!

Hans megtette, majd azt kérdezte, miután megigazította a paplant:

– Mit akartál látni?

– A madarat.

A csalogány ide-oda biccentve a fejét figyelte őket.

– Mintha nem bírná eldönteni, melyikünket fürkéssze – tűnődött el Hans. – Szerinted még most is magányos?

– Biztosan. Ha nem volna az énekelne nekem.

– Ne aggódj!

Josef nem szólalt meg. A szeme megtelt könnyekkel.

– Minden nap azt érzem – lassan szívta be a levegőt a száján át –, hogy az utolsó reggel köszönt rám. Nem akarok meghalni, Hans.

Josefet a láz őszintévé tette. Egyébként is jellemző volt rá, hogy mindent kimond, ami a lelkét nyomja. Legyen az erkölcstelen kijelentés, vagy éppen egy vallomás, de akkor még annál is őszintébb volt, mint szokott.

– Ígérem nem hagy... – akadt el a hangja. – Vagyis…

– Nincs hatalmad a betegség felett, mely megbénított – mondta ki azokat a szavakat, amiket Hans is megfogalmazott, de magában tartotta.

A fiú könnyektől csillogó szemén harag tükröződött, amit nem a férfi tehetetlensége, hanem saját betegsége iránt táplált.

– Josef, most itt kell hagyjalak! – Hans lenyelt egy gombócot a torkából. Azonnal cselekednie kellett.

– Már nem számít – válaszolta halkan. – Már semmi sem érdekel.

A férfi lassan felkelt az ágyról, egy utolsó pillantást vetett a fiúra, mielőtt távozott.

Geraldot nem találta a dolgozószobában, sem a nappaliban. Kiment a házból, le a kamrába, ahonnét a fát hordta be a házba. Már kiismerte Geraldot annyira, hogy tisztában legyen a szokásaival.

Belökte a faajtót. Bent egy petróleumlámpa égett. Gerald egy rönkön ülve vedelte a snapszot.

– Herr Weninger, a fia nagyon beteg. Hívjon orvost! – közölte Hans határozott hangon.

– Végezze a munkáját és gyógyítsa meg! – mordult fel, alkoholtól ködös pillantást vetve a másikra.

– Nem vagyok orvos – lépett közelebb.

– Tűnjön már el innen!

– Addig maradok, amíg nem tesz eleget a kérésemnek.

– Akkor amíg el nem pusztul itt fog állni. Kotródjon!

Hans hiába könyörgött Herr Weningernek, ő semmire sem volt hajlandó. Josefnek szakszerű ellátásra volt szüksége, vizsgálatra és az alapján a megfelelő gyógyszerre. Gerald lehet arra várt, hogy a fia belehaljon a lázba.

Február közepe volt, viharfelhők gyülekeztek. Josef álomba merült, Hans pedig az ablakból figyelte a felhőket. Beterítették az egész eget.

Az éjszaka azzal telt, hogy Josef testén cserélte a vizes rongyokat. Keveset pihent, az ágy szélén ülve nézte őt, és attól tartott egyszer majd arra eszmél, hogy a fiú nem vesz levegőt. Egyre jobban megérintette a halál, ami biztató és lehangoló is volt egyben. Örült, hogy végre képes érezni, de közben elszomorította Josef állapota. Ápolta és minden tőle telhetőt megtett érte, de a betegsége veszedelmesebb ellenség volt, mint azok, akik ellen a háborúban harcolt. Amikor még kórházban dolgozott sosem jutott eszébe, hogy mekkora ellenség maga a betegség. Csak a birtokon döbbent rá, hogy folyamatosan harcot vívott. Találkozott már himlőtől szenvedő, égési sebekkel tarkított, vagy tüdőbajban haldokló emberrel. De mind más volt, mint Josef. A fiú betegségére semmiféle gyógymódot vagy kezelést sem ismert.

Hajnalkörül Josef békésen aludt, csillapodott a láza. Hans végre ott merte hagyni, kiment a folyosóra.

A nő, akit többször is látott, legutóbb a kert felé mutatott, mintha ezzel üzenni akart volna neki. Felöltözött, és kilépett a csúszós tornácra. Elindult a kertkapu felé, a bokrokra pillantott. Szétnézett, beletúrt a hóba, de semmi sem volt ott.

A szellem arra kérte, hogy emlékezzen. Hans próbált visszautazni a múltba gondolatban. Ekkor rájött, hogy egy nagy üresség van a háború előtti időszak helyén. Összefonta a két karját a mellén, és zavartan nézte a lába előtt a havat. Mi történhetett? – ismételgette magában a kérdést.

Észrevett valamit a földben, ami csillogott, mint a hó, ha rásüt a nap. Leguggolt, letört egy vastagabb ágat, és megkaparta a földet. Egy ezüstkarkötőt talált. Az ékszer nagyon réginek tűnt, kopott volt és hiányzott is róla pár szem.

Ekkor pisztolylövés hangját hallotta. Olyan volt, mintha az ő homlokát érte volna a lövedék. Letérdelt, felnyögött, lehunyt szemmel. Nem volt semmilyen lövedék, csak egy hallucináció. Azért érezte annyira valóságosnak, mert belülről jött, a fejéből.

Tudta, hogy ez nem a háborúból megmaradt emlék. Annál sokkal korábbi.

Igazi könyv

Hűvös volt a reggel. A kertben lévő fák ágain vastag jég lett. Egész télen nem volt ennyire hideg. Még a birtok felé vezető ösvény is jegessé és csúszóssá vált. A felhők pedig csak gyűltek és gyűltek egymásra.

Josef tovább aludt, mint szokott. Kinyitotta a szemét, és a csalogányt látta. Arra gondolt, hogy talán ő sem érzi túl jól magát. Majd a tekintete az ajtóra tévedt, de csak a szeme sarkából volt képes odanézni, félig az oldalán fekve.

Hans lépett be, egy tálcán hozta a reggelit. Odament az ágyhoz, elmosolyodott.

– Jobban vagy? – kérdezte.

– Egy kicsit igen, és éhesnek is érzem magamat.

– Ezt örömmel hallom – mondta, aztán a tálcát az írógép mellé tette. Megemelte Josefet, ülő helyzetbe mozdította, hogy reggelizni tudjon.

– Ugye még itt leszek, amikor a madár visszatér a többiekhez? – nyelte le az első falatot.

– Ebben biztos vagyok. Ketten fogjuk őt visszaengedni.

– De ha mégsem leszek itt – a szája megremegett, miközben rágni próbált –, akkor feltétlenül engedd vissza.

– Így lesz.

Hans nem szerette, ha Josef a saját haláláról beszélt. Mindig elszorult a mellkasa és még haragudott is rá. Úgy vélte, egy betegnek küzdenie kell az életéért. Persze csak akkor, ha van értelme. Ezen gondolkodva, csalódottan jött rá, talán jobb is, hogy Josef nem kerget hamis ábrándokat.

Reggeli után megfürdette, aztán felöltöztette a fiút. Ahogy ráadta a nadrágot, végigsimítva a lábán, arra lett figyelmes, hogy a végtag soványabb, mint korábban volt. Amikor megérkezett a birtokra, Josef arca teltebb volt, a válla is szélesebb, a karja és lába vastagabb. A betegsége látványosan felemésztette.

Hans betakarta őt, letérdelt a szőnyegre, maga felé fordította a fejét.

– Miért nem fekszel mellém? – kérdezte Josef.

– Mert félek, hogy valaki bejön.

– Csak Gerda jönne be.

– Senki sem leplezhet le minket – simította el a hajat a fiú homlokáról.

– Tudod, hogy ez boldoggá tesz. Az érintésed, a közelséged.

– Tudom.

– És téged?

– Igen. Boldoggá tesz.

A férfi egy pillanatra megtörte a szemkontaktust. Nem mondott teljesen igazat. Boldog volt, de ezt beárnyékolta a betegség. A lelke mélyén szomorú volt.

– Írunk? – kérdezte Josef.

– Ha szeretnél. – Felállt, és leült az írógéphez.

– Egy nap – halkan sóhajtott, aztán mesélt – a kezem nem engedelmeskedett nekem. Az apám elvitt az egyik ismerőséhez, aki orvosként dolgozott egy neves klinikán. Fogalma sem volt arról, mi történik velem. Akkor még nem féltem, csak azután, hogy a betegségem súlyosbodni kezdett. Azt mondta, eljön majd az az idő, amikor már arra sem leszek képes, hogy levegőt vegyek.

Hans a regénynek pontosan ettől a részétől tartott. Amikor a birtokra érkezett még semmi sem hatotta meg, de azóta megváltozott. Fájt hallania azt, amit látott nap mint nap a két szemével.

A diktálás után összerendezte a történet eddig megírt részeit, egy mappába rakta a lapokat, és a fiókba tette.

– Szeretnéd, ha igazi könyv lenne belőle? – kérdezte.

– Természetesen.

– Szerintem tudnék segíteni, de nem ígérhetek semmit. Először meg kell találnom a barátomat, aki jártas az ilyesmiben.

– Kérlek, Hans!

– Jól van. – Az ágy szélére ült, megfogta a fiú kezét. – Mindent meg fogok tenni. Nem tudom, mennyi ideig fog tartani.

Josef azt hallva, hogy „idő”, elszomorodott. Neki már semmire sem volt ideje. De nem szívesen tette volna tönkre a pillanatot, ezért csak ennyit felelt:

– Nagyon hálás lennék.

Hans eltökélte, hogy teljesíti a kívánságát, bármi áron.

Josef ebéd előtt a nappaliban, a tolószékében ülve hallgatta a rádiót. A láza és a köhögése enyhült.

Hans addig az emeletre ment, belépett a dolgozószobába. Az asztal fiókjából elemelt egy levélpapírt és egy tollat. Az egyik ismerőse, Wilhelm Eckstein egy újságnál dolgozott Berlinben. Régen barátok voltak, és emlékezett a címére. Írt neki egy levelet, és remélte, hogy még ott lakik, ahol évekkel ezelőtt. Abban bízott, hogy ő talán segíthet Josef könyvének kiadatásában.

Wilhelmmel egy iskolába jártak, aztán az útjaik elváltak, amikor Hans ápolónak kezdett tanulni. De tartották a kapcsolatot és sokszor találkoztak, annak ellenére, hogy teljesen más irányba terelődött az életük.

Egy ideje már nem futottak össze, és Hansnak az is eszébe jutott, hogy a férfi meghalt. Semmit sem hallott róla. Ez aggodalommal töltötte el. Eldöntötte, ha a családjának bármelyik tagja válaszol a levélre, megoldja, hogy elutazhasson Berlinbe. Abban reménykedett, hogy nem kell részvétet nyilvánítania.

Mindent vissza akart rakni a helyére úgy, ahogy volt. A fiókba nyúlva egy tárgyra tapintott. Lassú mozdulattal húzta ki a fekete pisztolyt. Jól ismerte a fegyvereket, ezért tudta, hogy ennek a hangját hallotta, amikor a kertben volt.

Nem maradhatott sokáig, nehogy Gerald észrevegye. Visszarakta a fegyvert, összehajtotta a levelet, amit borítékba csúsztatott, végül elhagyta a dolgozószobát.

Meleg leves párolgott a tányéron. Hans a répát és a krumplit apróra vágta a kanál szélével.

Josef leszürcsölte a levest a kanálról, az ajkai megremegtek, az étel a szája mellé futott. Hans letörölte egy szalvétával.

Gerald szemben ült és ebéd közben olvasott. A fiára nézett.

– Egyre inkább nincs kedvem veled ebédelni – mondta neki.

– Nekem sincs veled – vágta rá Josef.

– Én legalább úgy eszek, mint az átlagos emberek.

– Herr... – kezdte Hans.

– Fogja be! Semmi köze ahhoz, amit a fiammal beszélek, Herr Reignier! De ezt már egyszer közöltem.

Josef egy újabb adag levest szürcsölt le a kanálról és egy darabka répát. Köhögött. Az utolsó lélegzet a tüdejébe szorult.

Hans azonnal rájött, hogy nem tudta lenyelni az ételt, a torkán akadt. Megemelte őt, az egyik karjára fektette, és ütögetni kezdte a hátát.

Josef hangosan és sokáig köhögött, mire sikerült ismét levegőhöz jutnia.

Gerda pár perce lépett be, szemtanúja volt a történéseknek.

– Szegényke! – ment oda, sajnálattal simogatta Josef homlokát. A fiú fáradtan terült el a székben. – Ilyen még eddig nem történt.

– Badarság! – szólt oda Gerald. – Szándékosan akarja felhívni magára a figyelmet.

– Gyűh... – szuszogta Josef. – Gyű...gyűlöllek!

Gerald letette a könyvet, a fiára nézett megint.

– Addig fogalmad sincs arról, mi a gyűlölet, amíg nem tapasztaltad meg, amit irántad érzek. – Felállt, közelebb ment hozzá. – Csak egy kolonc vagy a nyakamon, amióta a világra jöttél.

– Akkor miért nem fojtasz meg? – pillantott fel az apjára.

Gerald mintha gondolkodna, az arca komoly lett. Még annál is komolyabb, mint amilyen általában volt, de nem mondott semmit, elhagyta az étkezőt.

Herr Weninger bement a dolgozószobájába, leült a karosszékbe. Kihúzta az íróasztal fiókját. A levélpapírok alatt egy borítékot őrzött, abban egy levelet. Széthajtogatta a papírt, ami már az évek alatt megsárgult. Végigolvasta a kézzel írt sorokat.

– Mit követtünk el? – suttogta. – Mit hoztunk létre, te meg én?

Felhős este volt. Vihar készülődött. Hans felvitte Josefet a szobájába, letette őt az ágyra. A szekrényből elővette a pizsamáját. Leült, kigombolta a fiú ingét. Az ujjai végigvonultak a mellkasán.

– Simogass még! – kérte Josef.

– Ezt nem tehetem.

– Most már tényleg senki sem lát. Mindenki aludni ment. Csak egy kicsit. Könyörgöm!

Hans tenyere újra Josef mellkasához ért, lecsúsztatta a hasára, majd vissza. Ezt ismételgette. Amikor legközelebb a köldökére tapintott, a fiú arca megrándult.

– Mi az? – kérdezte Hans.

– Csak egyszer tedd meg! Többször nem kérem. Ígérem!

– Megint hazudsz.

– Beléd szerettem, Hans – vallotta be.

– Ne mondj ilyet!

– Te nem szeretsz?

– Én... – Olyan választ próbált adni, amivel nem szeg meg erkölcsi szabályt, de mégsem akart hazudni. – Talán...meglehet, hogy... Szeretlek.

– Vedd le rólam a nadrágot!

– Ne kérj erre! Ne kényszeríts olyasmire, ami miatt nem volnék képes megküzdeni a lelkiismeretemmel!

– Szóval, most már vannak érzéseid és lelkiismereted is?

– Igen. És ezt neked köszönhetem. – Nagy levegőt vett, amíg rábírta magát a helyes döntésre. – Most távoznom kell! Engedd meg, kérlek.

– Menj csak! – sóhajtotta.

Hans a fürdőszobába sietett, megemelte a vizes kancsót, és a mosdótálba öntött belőle. Megmosta az arcát, aztán a tükörbe nézett. Bevallotta, hogy szereti. És tényleg szerette. Teljes szívéből.

– Maga mit csinál, Herr Reignier? – jelent meg Gerald.

– Csak...meg...mosakodtam – válaszolta zavartan.

– Éjszakai fürdőt vennék. Nem tudok elaludni, és ez általában hasznos ilyen esetben. – Gyanakvó pillantással fürkészte a másik férfit. – Idegesnek tűnik.

– Nem vagyok az.

– A fiam próbálta rávenni valami ocsmányságra?

– Téved.

– Az a mocskos fattyú gond nélkül rákényszerítené arra, hogy feküdjön le vele.

– Sosem tenném meg.

– Tudja, mi történik, ha mégis megtenné?

– Elküld innét.

– És önnek nincs hová mennie, ha jól sejtem. Még most sem értem, hogy a múltkor mi okból akart felmondani, de nem is érdekel – lépett közelebb hozzá. – Ha a fiam felháborító viselkedése okozta, könnyen elintézheti, hogy véget érjen.

– Miről beszél? – ráncolta össze a homlokát.

– Fog egy párnát és... – Gerald elindult kifelé.

– Ez aljasság! – morogta Hans.

– Mindenkinek jobb lenne.

– Inkább a gyógyulásán kellene törnie magát, nem pedig azon, hogyan tegye el láb alól – szorította össze a fogait.

– Nem jön rendbe soha. Ezt ön is tudja – nyitotta ki az ajtót. – Legalább megszabadítaná őt a szenvedéstől.

– Ha azért vett fel, hogy a halála az én lelkemen száradjon, ne számítson rám!

– Azt hittem a gyilkolás egy katonának nem jelent problémát.

Hans megtörölte a kezét, odasétált Geraldhoz:

– Olyanokat öltem meg, akik veszélyt jelentettek a hazámra. Ártatlan embereket sosem. Felejtse el!

– Mi történt akkor, amikor kórházban dolgozott, és meghalt egy beteg? Ha belegondol, az is a maga bűne, mert nem figyelt oda rá.

– Nem vagyok orvos, de ezt már említettem. Nem az én dolgom gyógyítani.

– Josefnek már csak szenvedés az összes napja. Ahogy mindhármunké miatta.

– Akkor sem fogom megölni.

– Azt majd meglátjuk – mosolyodott el gúnyosan. – Most megyek. Felkeltem Gerdát, hogy melegítsen vizet. Jó éjt, Herr Reignier!

Hans a vizet a toalett kagylójába öntötte. Amikor visszatért a fürdőszobába a tállal, Gerda már a fürdőt készítette elő Geraldnak.

Még volt néhány feladata, mielőtt lepihenne. Josef békésen aludt. Rákötözte a kemény vászondarabot, aztán felöltöztette óvatosan, hogy ne ébressze fel. Lefektette, ráterítette a takarót.

Lement a kamrába, és magához vett egy üveg snapszot. Leült egy farönkre. Ivott pár kortyot, az egyik markában az üveget, a másikban azt a pisztolyt szorongatta, amit még a hadseregben kapott. Ez volt az egyetlen, amit megtarthatott, a többit, az egyenruháját és bakancsát is vissza kellett adnia. Nyelt még néhányszor az italból, máris szédülni kezdett.

Rengeteg emlék jutott eszébe, olyan emlékek, amiket nem ismert. A háború képei elhomályosultak, a puskaropogás és a halálhörgések elhalkultak, csak vért látott lelki szemei előtt. Vért egy ágy közepén. Nem kórházi ágy volt, hanem valakinek a hálószobája. Amilyen gyorsan jött az emlék, annyira hamar véget is ért.

Zavartan pislogott. Úgy vert a szíve, hogy kis híján megfulladt tőle. Azon gondolkodott, hogy az emlék honnan jött és mikor született. Minél többet ivott, annál jobban szédült. Ekkor pisztolylövést hallott. A fegyver csövét a halántékához nyomta, kibiztosította. Reszketett és izzadt. Lehunyta a szemét. Kiesett a kezéből az üveg. Az ujja a ravaszra csúszott.

– Herr Reignier!

Hans felkapta a fejét. Gerda a kamra ajtajában állt.

– Ne tegye!

– Maga ezt...ezt nem...nem értheti...

– Josefnek szüksége van önre. Könyörgöm!

– Éppen miatta tenném.

– Nem hagyhatja egyedül. Kérem, mein Herr!

Hans leeresztette a pisztolyt. Újra lehunyta a szemét, de csak az ágyat beterítő vért látta.

Felállt, elmellőzte Gerdát. Amilyen gyorsan csak bírt besietett a házba.

Miközben a lépcsőn rohant felfelé, megint azt érezte, hogy valaki hozzáér és annyira hideg lett, mintha kint volna. Pedig minden helyiségben égett a tűz a kályhában.

Hans kinyitotta a szekrényét, elpakolta egy táskába azt a kevés holmit, amiket idehozott.

Amint kiért a folyosóra, döbbenten vette észre, hogy a falon a tapéta sarkai felváltak, mintázatuk kopott. Tisztában volt azzal, hogy már nem józan, biztos emiatt képzelődik.

Kirontott a szabadba. A jeges szél szinte a csontjáig hatolt. Nem bírt tovább itt maradni. Lépett egyet, a bakancsa belesüppedt a hóba.

– Maradj! – jött mögüle egy hang. – Nélküled nem létezek!

Hans megdermedt, nem volt mersze ahhoz, hogy hátraforduljon. Mégis összeszedte magát, gyanakodva nézett a háta mögé.

– Te... – akadt el a lélegzete. – Te hogy...?

Josef a lépcső tetején állt. A csuklóján csillogott a karkötő. Az alakja egyre halványabbá vált, végül teljesen eltűnt.

Hans besietett a házba, a csomagját ledobta az előtérben. Tudta, hogy Josefnek azonnal szüksége van rá.

A titok

1919. március

Szinte teljesen elolvadt a hó. A barna földön zöld hajtásokkal nőni kezdett a fű. Felsütött a nap és végre érezni lehetett az erejét is.

Hans a fotelban ült a nappaliban, a kandalló előtt, amit nemrég pakolt meg fával. Arra az estére gondolt, amikor el akart menni a birtokról, de Josef megállította. Vagyis a hallucinált szelleme. Amint belépett a szobájába nem talált semmi furcsát. Nem értette, mi zajlik körülötte. A látomása valóságosnak tűnt és a véres lepedő emléke is.

Felállt, megfogta a kosarat. Úgy döntött behoz még néhány hasáb fát.

Odakint már nem voltak hófelhők az égen. Tiszta volt és vakító kék. Hans a kertre nézett a kosarat tartva. Sokkal szebbnek látta, mint azon a napon, amikor idejött. Bevillant neki az a délelőtt, amikor Joseffel sétáltak a gyümölcsösben, és a fiú azt mondta:

– Addig futok, amíg lehet.

Langyos szél ért a férfi arcához, de ő mégis lehajtotta a fejét. Nem érdekelte a szép idő és az éledező kert, mert csak arra tudott gondolni, hogy Josef már nem lenne képes futni és nem is nevetne úgy, mint hónapokkal ezelőtt. Gyorsan összeszedett még pár hasáb fát, és visszament a házba.

Türelmesen várta Wilhelm válaszát. Minden nap átnézte a leveleket, de nem talált egyetlen neki címzett borítékot sem. Úgy érezte, belehal abba, ha nem teljesítheti Josef kívánságát.

Napról-napra egyre nehezebb szívvel lépett be a fiú szobájába.

Josef már nem akart ülni a tolószékben, csak az ágyában feküdt, ahogy akkor délelőtt is.

Hans kitakarta őt, óvatosan megemelte, lehúzta róla a pizsamafelsőjét. A hasára fordította. Beleáztatta a rongyot a gyógyfüves, langyos vízbe. Lassan és vigyázva érintette a Josef érzékeny bőrén keletkezett sebekhez.

– Ezért nem szerettem volna, ha csak feküdnél, de azt sem hagytad, hogy megfordítsalak – mondta Hans. – Annyira sajnálom! – Megsimogatta a fiú izzadt, szőke haját. – Most már jobb lesz. Elmegyek a városba és hozok neked kenőcsöt.

Josef résnyire kitátotta a száját, halkan felnyögött, csak ezután tudott megszólalni:

– Ne...hagyj...ma...magamra!

– Akkor elküldöm Gerdát.

Hans elgondolkodott, megérintette Josef fehér arcát. Rájött, talán mivel tehetné boldoggá.

– Írunk? – kérdezte.

– Ma nin...nincs...kedvem.

– Egészen biztos?

– Igen.

Hans ilyen hosszú ideig még nem ápolt senkit. A kórházban a betegek jöttek, aztán gyorsan el is mentek, egyikükkel sem került ennyire közeli viszonyba. Nem volt ideje arra, hogy bármelyiküket is sajnálja, viszont abban a percben majd’ megszakadt a szíve.

Nemsokára kiment a postaládához, behozta a legfrissebb leveleket. Átnézte mindet. Boldogan szaladt fel az emeletre Wilhelm levelével.

– Csodás hírem van! – nyitott be Josefhez. – Elkészül a könyved.

– Mi? – kérdezte közönyösen.

– Az egyik barátom segít, úgyhogy máris folytatnunk kell.

Hans leült az íróasztalhoz, készen állt az írásra, viszont arra lett figyelmes, hogy csend van.

– Nem...megy... – mondta Josef. – Nem...bírok...

– Erre is van egy tervem – válaszolta bizakodva, aztán odafordult az írógéphez. Percekig kattogtak az ujjai alatt a billentyűk, az üres papír megtelt betűkkel. Kivette, letérdelt a földre, megmutatta Josefnek.

A fiú átolvasta a bekezdést, reszkető félmosollyal jelezte, hogy tetszik neki.

– Innentől én is benne leszek – magyarázta Hans izgatottan. – Tehát, magam is írhatom, a te nevedben – mondta, aztán felkelt, és egy új papírt fűzött a gépbe.

Ezúttal így készült el egy újabb fejezet. Látszott Josefen, hogy elszomorítja a dolog, hiszen nem a saját szavait olvasta vissza, de a betegsége miatt már alig tudott beszélni. Tisztában volt azzal, hogy máshogy nem árulhatja el a világnak, min megy keresztül.

Hans elküldte Gerdát kenőcsért, de előtte belopózott a dolgozószobába. Válaszlevelet szeretett volna írni Wilhelmnek, amit a nővel akart elküldeni a postára. Levélpapírt keresett, viszont észrevett egy régi borítékot a fiókban. Kihúzta és felnyitotta.

Drága bátyám, Gerald!

Mivel kezdhetném a levelem? Talán azzal, hogy mélységesen sajnálom, amit tettem veled. Magadra hagytalak, egyedül a birtok gondjaival és kettőnk hatalmas nagy hibájával. Szörnyeteg vagyok, aki nem tud megbirkózni ezzel a kínnal. Elbujdosom oda, ahol senki sem találhat rám, csak te ismered a kunyhót, a tó mellett, ahová mentem. Nem szándékoztam a tudomásodra hozni a hollétemet, de közben lelkiismeretem marcangolni kezdett. A szüleinkre gondolok naphosszat, hogy mit művelnének, ha titkunk kitudódna. Azt hiszem, könnyeznének a saját sírjukban. Édes bátyám, Gerald, vigyázz a gyermekünkre! Csak egy dologra kérlek, ha egyáltalán lehet, a szökésem után. Sose áruld el Josefnek, ki volt az anyja!

Szerető húgod, Helene.

Amint Hans felemelte a pillantását, Gerald lépett be az ajtón.

– Tegye le, Herr Reignier! – szólt rá indulatosan.

– Már teljesen felesleges parancsolgatnia. Mindent megértettem.

Gerald odasietett Hanshoz, kitépte az ujjai közül a levelet.

Hans      felállt, az idősebb férfi szemébe nézett:

– Josef anyja, a maga húga volt. Ezért lett beteg a fiú.

– Nincs joga ítélkezni felettem.

– És a húga? Él vagy valóban meghalt?

– Helene már halott. Öngyilkos lett a kunyhóban.

– Ennyi elég magából – mondta gúnyos hangon, aztán elindult kifelé.

– Tartsa a száját! Ahogy az elején parancsoltam önnek – szólt oda Gerald. – Erről Josef sem tud.

Hans megfogta a kilincset, nem fordult meg, úgy válaszolt:

– Ebben a házban annyi titok van, hogy észben sem bírom tartani. Ne aggódjon! Kimondani semmit sem fogok. – Azzal távozott.

Aznap éjjel alig aludt. Végig ez a borzasztó titok járt a fejében. Egyre jobban gyűlölte ezt a házat.

Az ágya egy ideje már Josef szobájában volt, hogy azonnal ott lehessen neki, ha szüksége van rá. Oldalra fordult, és figyelte őt. Eldöntötte, hogy mindenképp beleírja a könyvbe, ki volt az anyja. Arra gondolt, hogy ennek a szegény fiúnak bőven van elég baja, de arra is, hogy joga van tudni az igazságot a betegségéről. Még akkor is, ha ez fájni fog neki.

Hans reggel madárcsicsergésre ébredt. Felült, rásütött a nap. A csalogány hangosan énekelt a kalitkában. Eszébe jutott a róla szóló történet: a dalának szívből kell szólnia, különben belehal      a felesleges éneklésbe.

A férfi alig hitt a fülének. Nézte a madarat és észrevette, hogy Josefet figyeli, közben egyre hangosabb.

– Nahát! É...énekel – csodálkozott a fiú.

Hans az ágyra pillantott, és ebben a percben a csalogány elhallgatott, majd megnyugodva röppent fel a kis hintára.

– Ed...eddig...miért...nem...énekelt?

– Azt hiszem, nem volt rá szükség.

– Hogy?

– Csak szólt, hogy felébredtél.

A találkozó a kávéházban

Hans megírta és elküldte Wilhelmnek az üzenetet. Egy hét múlva kapott választ, a barátja találkozni szeretett volna vele. Amíg távol volt, Gerda gondjaira bízta Josefet.

Korán reggel, az első vonattal indult Berlinbe, a kézirattal a táskájában.

Izgatott volt, mert találkozni fog Wilhelmmel. Alig várta, hogy megérkezzen.

Jólesett kiszakadnia a monotonitásból, sétálni az emberek között. Megpillantotta a barátját, aki a kávéház teraszán ült.

Úgy üdvözölték egymást, mintha egy napja váltak volna el. Wilhelm barna hajú, borotvált arcú, elegáns férfi volt.

– Azt hittem, már sosem látlak viszont – mondta Hans.

– Én is ezt hittem. Hogy vagy?

– Egyben vagyok.

– Én még mindig nem – nevetett, majd a kezében lévő bottal rákoppintott a bal lábszárát helyettesítő protézisre. – Térjünk a lényegre! – ült le.

Hans is helyet foglalt, és elővette a táskájából a kéziratot.

– Kíváncsi vagyok – vette el Wilhelm. – Mesélsz az alkotójáról? A levélben nem írtad meg pontosan. Csak annyit, hogy a beteged. A szerzőről is ejteni kell néhány szót a későbbiekben – mondta, aztán előhalászott a zsebéből egy tollat és egy bőrkötéses jegyzetfüzetet.

Hans mindent elárult Josefről, a betegségét is beleértve. Wilhelm az egészet lejegyzetelte, majd nagyot sóhajtott.

– Szegény gyerek! – zárta be a füzetet. – Ilyenről még sosem hallottam.

– A könyv erről szól. Josef betegségéről – magyarázta Hans.

– Át szeretném olvasni. Itt hagyod nekem?

– Természetesen.

– A kapcsolataim révén a boltokba kerülhet. Néhány részlete az újságnál is megjelenik majd, ahol dolgozom.

– Hálásan köszönöm.

Wilhelm megadta Hansnak az otthoni telefonszámát. Hans pedig Herr Weningerét, és remélte, ha megcsörren, a férfi át adja majd neki a kagylót.

Vissza kellett sietnie a birtokra. Sajnálta, hogy ennyi év után, ilyen kevés időt töltött a barátjával.

Hazafelé elaludt a vonaton. Álmában ismét hallotta az eldördülő fegyvert, majd besietett Josef szobájába. Vér volt az ágyon.

Hirtelen felriadt, és alig kapott levegőt. A torkában dobogott a szíve.

A ház csendes volt délután, a hőmérséklet hidegebb, mint odakint, pedig égett a tűz a kandallóban.

Hans levette a kabátját és a cipőjét, aztán felment az emeletre. Először benézett Josefhez, aki szuszogva aludt. Úgy döntött, nem zavarja.

Folytatta az utat, és bekopogott Gerdához. Meg akarta kérdezni, hogy telt a délelőtt. Megint érezte az érintéseket és egy pár percig olyan érzete volt, mintha egyedül lenne az egész birtokon. Félni kezdett, bár nem értette, hogy mitől. Csupa libabőr lett a karja.

– Gerda – mondta, majd újra kopogott.

Ekkor mintha Josef hangját hallotta volna bentről:

– Hans.

Azonnal benyitott. Rögtön rájött, hogy senki sincs odabent. Remegett, zavart tekintete az éjjeliszekrény félig kihúzott fiókjára tévedt. Odalépett, és kivett onnét egy nyakláncot. Háromszög formájú, törtfehér kő díszítette. Lépéseket hallva a zsebébe csúsztatta.

– Örülök, hogy megjött. Jól utazott? – érdeklődött Gerda az ajtóban állva.

– Igen. Hosszú út volt, de tűrhető. Josef hogy viselte a távollétemet? – kérdezte zavartan.

– Minden rendben volt – válaszolta, majd közelebb ment Hanshoz. – Reggel megfürdött, aztán rádiót hallgatott a nappaliban. Ebéd után pedig elaludt.

– Nagyon szépen köszönöm a segítségét. Megyek is hozzá! – mondta, aztán gyorsan távozott.

A saját szobájában kivette a zsebéből a láncot. Másnap vissza szerette volna tenni a helyére. Addig elrejtette a holmijai közé.

Most már tényleg meg akarta nézni Josefet, mert talán már felébredt.

Amikor benyitott hozzá, a fiú fel is kelt, hallva a lépéseit.

– Hogy vagy? – kérdezte Hans, miután leült az ágyra.

– Mit...mon...mondott...a...barátod?

– Elolvassa a könyvedet.

Josef egy mosollyal jelezte, hogy örül.

– Vannak kapcsolatai. Megismerik az emberek a történetedet – simogatta meg a fiú arcát Hans.

– Szeretnék...kérni...valamit...

– Mit?

– Azt akarod..., hogy bol...dog legyek?

– Igen.

– Bár...bármit...megtennél...értem?

– Így van.

– Komolyan...bármit?

– Miért kérdezed?

– Olyat is...amivel árthatsz...nekem?

– Hogy? – döbbent meg. – Mire célzol?

– Ha...arra...kérnélek...megölnél?

– Ezt azonnal felejtsd el!

Hans lehajtotta a fejét. Megölni? Kirázta a hideg a gondolattól is.

Sosem teltek jól az éjszakái. Néha eszébe jutott, hogy talán jobb volna, ha még most sem érezne semmit. Őrjítően fájt neki látni, ahogy haldokol, akit szeret. A párnáján fekve nézte megint, és könnyek töltötték meg a szemét. Tudta, milyen megölni valakit. De Josefet? Inkább elfordult.

Másnap reggel tiszta ruhákat pakolt el a szekrénybe, amikor meghallotta, hogy a csalogány énekel. Odalépett a kalitkához, kinyitotta a kicsi ajtót, megfogta a madarat. Az állat felröppent, rá a fotelban lévő nadrágra és pulóverre, amiket a férfi még nem rakott el.

– Ki szeretnél menni a szabadba, Josef? – kérdezte.

– Igen – válaszolta az ágyában fekve.

Hans visszatette a csalogányt a kalitkába. Felöltöztette Josefet, majd ölbe vette, és kimentek a szobából.

Hans beleültette őt a tolószékbe, ami a lépcső alján volt. Ráadta a cipőjét.

Kint kellemes szél fújt és néhány felhő gomolygott az égen. Virágoztak a fák.

Hans a kerten tolta keresztül Josefet. Végig az az emlék járt a fejében, amikor hónapokkal korábban ugyan itt sétáltak, de a fiú még tudott járni.

Ott voltak, ahol bokrok nőttek a kerítés mentén. Hans itt találta meg a karkötőt. Most is megpillantott valamit a földben. Megbirizgálta a lábával, és egy csont fordult ki a talajból. Egy emberi állkapocs darabja.

A férfi lélegzete elakadt, nagyot nyelt, majd Josefre nézett, aki semmit sem vett észre.

Visszafordultak. A kert bejáratánál jártak, amikor észrevették Gerdát.

– Herr Weninger keresi önt – mondta Hansnak.

– Máris megyek! – bólintotta.

Josefet a nappaliban hagyta, majd felsietett az emeletre.

Benyitott a dolgozószobába.

– Magát keresi – nyújtotta a telefont Gerald.

Hans a füléhez emelte a kagylót.

– Én vagyok az Wilhelm – jött a túloldalról. – Elolvastam a kéziratot. Lehetek veled őszinte?

– Persze.

– Személyesen kell beszélnünk.

– Valami gond van a könyvvel?

– Nem egészen – köhintett Wilhelm. – Újságíróként az országban történt eseményekkel nagyjából tisztában vagyok. Éppen egy munkát végeztem, amihez szükségem volt egy régebben írt cikkre, de valami másra bukkantam.

– Mire?

– Ezt így nem mondhatom el. Gyere el hozzám!

Dermesztő valóság

Hans másnap ismét Gerda gondjaira bízta Josefet, és elutazott Wilhelmhez.

Majdnem estére érkezett meg Berlinbe, a belvárosi lakáshoz. Benyitott az ajtón, üres és dohos szagú lépcsőházba lépett. Felgyalogolt a negyedik emeletre.

Wilhelm szemüvegben, régi pulóverben és bő nadrágban nyitott ajtót.

– Fáradj be! – biccentett.

Hans levette a kabátját az előszobában.

– Miről van szó? – kérdezte.

– Van itt neked valami. – Elvett egy újságot a dohányzóasztalról. – A fiú, akit ápolsz... – Szünetet tartott, hogy össze tudja szedni a gondolatait.

– Igen? – sürgette.

– Találtam egy bekezdést. Minden stimmel, a helyszín, a név – mondta, majd sóhajtva kinyitotta az újságot, és odaadta Hansnak.

– Ez mi? – kérdezte, összeráncolt homlokkal.

– Amikor meséltél a betegedről ismerős volt a neve, de nem tudtam honnan. Aztán rájöttem.

– Itt azt írják, Josef Weninger már nem él – nézett Wilhelmre. – Ez lehetetlen. Valaki másról van szó.

– Minden adat egyezik – magyarázta Wilhelm. – Minden, amit a regényben olvastam és amiről te meséltél.

Hans sokáig csendben volt. Eszébe jutottak a látomások és a csont a kertben.

– Emlékszem... – suttogta. Olyan érzése támadt, mintha valaki mellbe vágta volna, könnybe lábadt a szeme is és egy szó sem jött a szájára.

– Mi?

– Mennem kell!

Hans köszönés nélkül elhagyta a lakást.

Hirtelen az egész értelmet nyert számára. Rájött, miért hallja a pisztolylövést és látott álmában vért Josef ágyán.

A vonaton meredten nézett maga elé. Hallotta a zakatolást, de csak tompán, mert az esze a múlton járt. Ölt már elégszer, rengeteg ember vére mosta a kezét, viszont már tudta, hogy nem a háborúban húzta meg a ravaszt először. Visszatért a testébe minden érzés, ahogy gondolatban a birtok nyirkos szobáiban járt. Idegesítette a zakatolás, ami a hídon hangosabb lett, és kizökkentette. A tenyerébe temetett arccal azt mondogatta:

– Hogy tehettem? Hogy tehettem?

Nemsokára megállt a vonat az egyik állomáson. Pár perc múlva egy férfi utas foglalt helyet Hansszal szemben, és elővett egy újságot.

Hans már nem volt egyedül, és bár nem ismerte a férfit dühítette a jelenléte. Elindultak, és kinézett az ablakon. A suhanó fák, dombok és síkságok elhomályosultak előtte, ahogy könnyek töltötték meg a szemét. Mégis felszegte az állát, mert nem mutathatott gyengeséget, egy idegen előtt sem. Pedig fáradt lett és elkeseredett, rádöbbenve, majd tudatosítva, mit tett a múltban.

Nem hitt a túlvilágban sosem. Nem hitt Istenben vagy gonosz szellemekben. Akkor azonban már másként látta a világot. Nem is vagy valós... – mondta magában. – Csak álmodtalak. Hisz, nem is vagy...Már nem vagy.

Lehunyta a szemét, és úgy tett, mintha aludta. Josef ágya villant be, amin vér terült el. Hans előtte állt, a karjában tartva a még meleg testet.

Emlékezett Gerda szavaira: Az elme úgy véd meg minket a traumától, hogy elfeledteti azt velünk.

Sosem volt gyilkos, sosem akart ölni. De akkor nem volt más választás.

Megborzongott, mire a szemben ülő férfi felnézett az újságból.

– Jól van? – kérdezte.

– Már jól... – motyogta Hans.

Késő este ért vissza a birtokra. Fáradt volt és zúgott a feje. Belépve a házba azonnal megérezte a csontig hatoló hideget.

Gerda lépteinek hangja törte meg a csendet.

– Észrevettem, hogy ezt ellopta tőlem – mutatta a nyakláncot, a lépcső tetején állva.

– Sajnálom.

– Ugye, most már mindent tud?

– Honnét veszi ezt?

– Látom az arcán. Zaklatott. – Gerda lesétált a lépcsőn, megállt Hans előtt. – A lánccal kerestem meg a testét. Ez egy inga. De ön már sehol sem volt, amikor megtaláltam a maradványokat.

– Elmenekültem innen, aztán bevonultam a háborúba.

– Amikor véget ért a háború, Herr Weninger felkeresett engem, hogy segítsek neki. Geraldot megőrjíti a jelenlét a házban.

– Maga egy médium?

– Igen.

– De miért nem emlékeztem ezekre a dolgokra? – kérdezte Hans zavartan.

– Próbáltam beférkőzni a fejébe, de csak az árnyékomat látta. Azt hiszem, azért nem emlékezett, mert az elméje így próbálta megkímélni magát a bűntudattól. És mert Josef túl erős. Amint belépett ide, a fiú egy olyan világot láttatott önnel, amit ő akart. Amikor tudomást szereztünk arról, hogy visszatért a háborúból, addig kutattunk ön után, amíg meg nem találtuk. Idecsaltuk az álláshirdetéssel. Gondolom sejti miért.

– Hogy befejezzem a könyvet.

– Ha megteszi, Josef békében távozhat, mert kiderül az igazság.

Egy papírcetli hullott Hans vállára. Felnézett. Cetlik százai szállingóztak lefelé az emeletről.

A férfi elmellőzte Gerdát, felsietett a lépcsőn. Berontott Josef szobájába. Semmi sem volt odabent egy heverőn és egy íróasztalon kívül.

Akkor már tudta, hogy nem az elmúlt évben találkozott először Geralddal és nem az elmúlt évben szerette meg Josefet.

– Nem akarta megtenni – jelent meg Gerda. – Ő kérte rá.

– Lelőttem. Az apja fegyverével. Aztán elrejtettem a testét. Elástam – fejezte be Hans, remegő hangon. – A háborúban az egész kitörlődött az emlékezetemből.

A kalitka az írógép mellett volt. Hans kinyitotta a kis ajtót, a kezébe vette a csalogányt. Kitárta az ablakot.

– Bocsáss meg nekem, Josef! Nem kell aggódnod. Teljesítem a parancsot, amit adtál.

– Kérdezhetek valamit? – lépett közelebb Gerda.

– Mit akar? – pillantott a nőre.

– Valóban szerette őt, Herr Reignier?

– Nehéz lesz befejeznem a könyvet. Mert minden egyes sora arra emlékeztet majd, amit iránta éreztem és arra, amit ő érzett irántam.

– Tehát, igaz.

– Egy kicsit mégis meghaltam ott, a fronton. De csak azért, mert képes voltam elfelejteni őt. Ám így, hogy már tiszta az elmém, nem érzek bűntudatot a tettem után.

– Hogy? – döbbent meg Gerda.

– Nem bírtam nézni, ahogy szenved és levegőért kapkod. Már nem segíthettem rajta másként. Megfulladt volna. Őrültség azt mondani, hogy szeretetből cselekedtem, de van benne valami.

– A szeretet megváltoztatja az embert.

– A Josef iránt érzett szerelmem nem megváltoztatott. Hanem felnyitotta a szememet, hogy rájöjjek, ki vagyok valójában. És ebben a percben is ugyanúgy szeretem. Szeretni fogom, amíg élek.

Hans az ablak felé fordult, szétnyitotta az ujjait. A csalogány felröppent és lassan eltűnt a sötét éjszakában.

Vége

Utószó

Josef betegségének ábrázolásakor az amiotrófiás laterálszklerózis (ALS) tüneteit használtam. Először a kisebb mozgásokért felelős izmok, majd az egyre jelentősebb feladatokat ellátó izomcsoportok károsodnak, végül a beteg mozgásképtelenné válik, lélegeztetésre és táplálásra szorul. Az idegrendszer akaratlagos mozgásokért felelős része pusztul el, míg a tudat és az érzékelésért felelős rész ép marad. A sejtek károsodásának pontos oka nem ismert. A betegség elsősorban középkorúaknál és férfiaknál jelentkezik.

Az első tünet a kézizmok gyengesége, ügyetlensége, nehézzé válnak a mindennapi tevékenységek, mint a cipőfűző bekötése. Majd az alsó végtag izmai gyengülnek meg, ami megnehezíti a lépcsőn való járást, felállást ülő helyzetből. A betegség lefolyása során a nyelv és a garat izmai, a légzőizmok is érintettek lesznek, az utóbbi miatt a beteg lélegeztetésre szorul, illetve a nyelészavar következtében szondatáplálásra is szükség lehet. Ez az állapot 3-5 év alatt alakul ki, bár vannak olyan esetek, amikor a betegség lassúbb lefolyású.

Ha tetszett a történet hagyj magad után nyomot Molyon, és kövesd Facebook oldalamat!

https://www.facebook.com/profile.php?id=100090126666020

Hasonló könyv

Rózsák alkonyatkor

Daniel minden vágya, hogy a festményeit kiállítsák, ezért találkozik volt tanárával az egyetemen. Egy ilyen napon veszi észre Lucast, aki szintén szeret festeni. Máris megvan bennük az a közös pont, ami miatt megkedvelik egymást és megbeszélik, hogy találkozni fognak. Lucas szerint Daniel nagyon tehetséges festő, szeretne tanulni tőle. Daniel közben beteg édesanyját ápolja, dolgozik és még tanul is. Az első találkozó meghiúsul, de gyorsan bepótolják, a baráti iszogatás alatt közelebb kerülnek egymáshoz a vártnál.

Álmok, veszteségek, harc önmagunkkal és egy olyan

szerelem, amit a világ korlátok közé zár.