Julia RedHood

11

MÉRFÖLD

Minden jog fenntartva!

Copyright©Julia RedHood, 2023

Borító, tördelés: Ceglédi Jánosné

https://juliaredhood.webnode.hu/

A mű szerzői jogvédelem alatt áll. Sokszorosítani, terjeszteni, felhasználni elektronikusan vagy nyomtatásban szigorúan tilos írásbeli engedély nélkül.

Ne húzd le az ablakot!

Ne kapcsold be a rádiót!

Ne nézz hátra!

Ne szállj ki!

Csak menj!

I.

MÉRFÖLD

A nedves földön fekvő piros rózsa egyik szirmát elfújta a szél. Olívia minden egyes nap hozott néhány szálat a lánya kedvenc virágából a sírra. Ő volt élete értelme, de egy évvel ezelőtt elveszítette. Vele ment a lelkéből egy jókora darab a másvilágra, amikor Lili koporsóját a gödörbe helyezték. Azóta nem találta a helyét. Csak a lánya volt neki, a férje balesetben elhunyt a kicsi születése előtt.

Esni kezdett az eső, mint egész este és délelőtt is. Olívia elbúcsúzott, aztán elindult az autójához. Távolodva a temetőtől azt kívánta, hogy gyermeke ismét vele legyen újra, egy pislogás után ébredjen fel a saját ágyában, és az előző évre úgy emlékezzen, mint egy rossz álomra. Sokszor vágyott erre, de most rettentő erősen, mert hét éve ezen a napon, hajnal kettőkor érezte meg először a fájásokat, és huszonnégy óra elteltével megszületett Lili.

Könnyek csorogtak az arcán a volán mögött ülve, pont úgy, mint a szélvédőn a kövér esőcseppek. Lehúzódott az út szélére. Hátradőlt, és mély levegőt vett. Így nem tudott elindulni. Attól félt, hogy lelki állapota miatt balesetet szenved, az időjárás pedig csak rontott a helyzeten. Megpillantotta saját magát a tükörben. Szörnyen nézett ki. Szőke haja kócos volt, a szeme vörös a sírástól és a kialvatlanságtól. Csak meredt előre, össze-vissza kavarogtak az emlékek a fejében: Lili első lépései, az első közös karácsony...

Kopogás hangja zökkentette ki. Egy alakot látott az ablakon keresztül, de a zuhogó esőtől nem ismerte fel ki az. Az idegen újra megütötte az üveget, ezért letekerte az ablakot. Egy férfi nézett rá esőkabátban, aki félig átázott, nedves papírt nyújtott felé.

– Nem kell szórólap! – mondta elutasító hangon Olívia.

– Kérem, vegye el! – könyörögte, a szavai megremegtek, mert vacogott.

– Menjen innen!

– Kérem!

Olívia sóhajtott. Elvette a papírt, hogy a férfi minél hamarabb eltűnjön. A következő felirat állt a lapon:

Isten próbatételeit kiállva elérheted az örök boldogságot.

Olíviát nem érdekelte egyik egyház prédikációja sem. Úgy vélte, ha valóban létezne Isten, akkor nem vette volna el a lányát.

– Baromság! – morogta, felemelve a tekintetét, de meglepetten vette észre, hogy a férfi már el is ment. Úgy felszívódott, mintha ott se lett volna.

Felhúzta az ablakot, aztán összegyűrte a papírt, bedobta a kesztyűtartóba.

Az eső csörömpölését hallgatva elterült az ülésben. Lehunyta a szemét, próbált megszabadulni az összes bántó gondolattól, de nem járt sikerrel. Kislánya fájdalmas hiánya továbbra is egyre több könnyel töltötte meg a szemét.

Át akarta ölelni Lilit, érezni az illatát, amit azóta imádott, hogy először a karjában tarthatta. Rettegéssel töltötte el, hogy egyszer talán elfelejti ezt az illatot. Nagyon szerette, amikor Lili nyáron vékony pólóban volt, és azt, ha ilyenkor magához húzta, megtapogatta kis csípőjét, megpuszilta az arcát; édes, kerek, puha arcát. Még sosem vágyott ennyire arra, hogy újra lássa és érezze őt.

Elfáradt az idegességtől és az emlékeitől, nehéz lett a szemhéja. Elaludt.

Álmában Lili mellett ült a szőnyegen, együtt babáztak. A lány szőke haja két copfba volt fonva, sárga ruhát viselt. Ez volt Olívia kedvence, mert Lili gyönyörűen mutatott benne, mint egy valódi hercegnő. Így is becézte: Kis hercegnőm.

Arra riadt fel, hogy fény süt be a szélvédőn, úgy világított rá, akár egy reflektor. Hunyorogva hajolt előre, és egy szivárványt vett észre. Elvarázsolták az élénk színek, olyan megfoghatónak érezte a szivárványt, mintha egy festményt látna az égen. Csodálattal nézte, teljesen letaglózta a látvány.

Már alig esett, ezért a gázra lépett. Rövid út vezetett a falu felé, ahol élt, egyedül a házban, amit még a férjével vettek közösen, ott akarták felnevelni Lilit és a többi gyereküket. Legalább hármat terveztek, szép nagy családot, de a férfit elsodorta a vonat az egyik vasúti átjárónál. A kocsija teljesen szétroncsolódott, ő pedig azonnal meghalt.

Olívia arra lett figyelmes, hogy egyetlen autó sincs az úton az övén kívül. Még akkor is kavarogtak a gondolatai. Bekapcsolta a rádiót, hogy jobb legyen a hangulata. Egy Billie Elish szám szólt:

A lány azt mondta, te egy hős vagy.

Megtetted, amit tudtál.

A fák ágai között ismét megpillantotta a szivárványt. Feltűnt neki, hogy az erdő körülötte egyre sűrűbb, és az aszfaltozott utat poros ösvény váltja fel. Zavartan próbálta felidézni, hogy mikor kanyarodott el.

Lehűlt a levegő az autóban. Az énekesnő hangja elhalkult a rádióból, végül statikus zaj lett belőle. Olívia lelassított, igyekezett helyrehozni a dolgot. Minél tovább tekerte a rádió kis kapcsolóját, annál idegesebben remegett a keze, aztán már minden gombot megnyomott, hogy ne hallja a bosszantó zúgást. Nem történt változás, ezért inkább kikapcsolta a zenét.

Libabőrös lett a karja, furcsa kellemetlen érzés tört rá az üres ösvényen haladva.

II.

MÉRFÖLD

Amikor kiderült, hogy Olívia terhes minden nap egy álommá vált. Addig albérletben laktak a férjével szűkösen, de az első hetekben azonnal új otthont kerestek. Sok házat megnéztek a környékükön, és amint megtalálták a legjobbat úgy érezték végre elértek egy mérföldkövet az életükben. Ketten újították fel a kétszobás házat, bár Olívia csak egyszerű, kicsit sem megerőltető munkát végezhetett. A férje nagyon vigyázott rá. Nem tudta volna megbocsátani magának, ha miatta esik baja a babának.

Olívia a baleset napján öt hónapos terhes volt. A vizsgálat szerint a férje hibázott, mert úgy hajtott át a sínen, hogy figyelmen kívül hagyta a fényjelzést.

Ezután Olívia a szüleihez költözött. Az édesanyjával vette meg a ruhákat, a pólyát és a berendezéseket Lilinek. Hirtelen az álom véget ért számára. A napjai szomorúsággal, az estéi sírással teltek, azonban tudta, hogy erősnek kell lennie, hiszen ő lesz az egyetlen, akire Lili számíthat. Összeszedte magát, és azzal terelte el a figyelmét a gyászról, hogy mindent megteremtett neki. Addig dolgozott az étteremben, ameddig csak bírt, pénzt gyűjtött, hogy megalapozza a jövőjüket. Pincérnőként keveset kapott, viszont a szülei támogatásával sikerült helyrerázódniuk.

Amikor Lili világra jött, és a szülésznő Olívia mellkasára helyezte őt, az újdonsült anya arra gondolt, hogy milyen nehéz kis csöppséget szült. Lili majdnem négy kilóval született.

*

Olívia karján libabőr jelent meg, mert az autóban egyre jobban lehűlt a levegő. Morgott egyet, összeráncolt homlokkal nézve előre, amiért a régi Fordban tavaly elromlott a fűtés. Elengedte a kormányt az egyik kezével, és felmarkolta az anyósülésen gyűrötten fekvő fekete, kötött kardigánt. Lehúzódott az út szélére, és megállt, amíg felöltözött. Hátradőlt, figyelte a ködlepte utat, hallgatva a motor monoton zúgását. Próbálta felidézni járt-e erre valaha, ám sehogy sem jutott eszébe. Nem csodálkozott volna azon, ha egyszerűen csak elfelejtette. Néha arra sem emlékezett, hogy az előző napon mit csinált, mert kizárólag a magányra és a veszteségre tudott koncentrálni.

Mégsem értette, hogyan tévedhetett el egy olyan úton, amit nap mint nap megtesz. Arra jutott, hogy biztosan rossz irányba kanyarodott, nem volt túl jó hangulatban induláskor.

A gázra lépett, folytatta az utat, a fehér és sűrű köd felé haladt. Néha oldalra pillantott, gyanakvó tekintettel fürkészve az erdőt. Zavarttá vált az arca észrevéve, hogy a levelek szinte feketének tűnnek a nedvességtől és a napfény hiányától.

Olívia ismét gondolkodni kezdett, egyre erősebben markolva az ütött-kopott kormányt: Mikor ereszkedett le ilyen vastag köd? Arra eszmélt, hogy vacog, és az ablakra nézett, máris elkerekedett a szeme a döbbenettől. Látta, ahogy jégvirágok cifra mintázata lepi be az üveget.

Erre csak egy magyarázatot talált:

– Elaludtam? – csípte meg a kézfejét, azonban rá kellett jönnie, hogy ébren van. – Oké – nyugtázta a dolgot.

Sóhajtott, majd eldöntötte, hogy megkeresi a helyes irányt, amerre hazajut.

Hosszú ideig nem volt kanyar, jelzőtábla, egyáltalán semmi sem bukkant fel, csak a sötét rengeteg és a két kocsikerék által kikoptatott ösvény.

Nyomasztó érzés tört rá Olíviára. Vissza akart fordulni, abban bízva hátha észreveszi, hogy hol kanyarodott el. Próbálta tekerni a kormányt, aztán fékezni, viszont az autó ugyanolyan sebességgel ment előre. Gyanakodva dőlt hátra, felemelte a két kezét, levette a lábát a pedálról.

Egy mozdulatot sem kellett tennie ahhoz, hogy a kocsi haladjon. Zavart tekintettel nézett előre, nehezen kapott levegőt a torkában lüktető szívverésétől. Újra felötlött benne, hogy esetleg alszik, de a látvány és a hideg valóságosnak tűnt. Egyébként sem szoktunk azzal foglalkozni álmunkban, hogy igaz-e, ami körülvesz. Egyszerűen bedőlünk a saját fantáziánk hazugságainak.

Olívia attól tartott, hogy megbolondult, mint az anyja, miután az apja szívrohamot kapott. Gyakran meglátogatta az intézetben, ám az asszony nem ismerte fel, mintha kiürült volna az elméje. Enni és járni tudott, viszont beszélni csak nagyon ritkán. Régen is labilis volt. Fiatalkorában gyakran esett depresszióba, a függősége mellett. Egy időben rengeteg holmit gyűjtött össze a házában, semmit sem szeretett volna kidobni. Pszichológus segítségével szokott le. Könyveket, köztük sok bibliát is felhalmozott. Olívia akkor még hitt Istenben és az imában. Úgy nevelték, hogy mielőtt lefekszik este, térdeljen az ágya mellé, és köszönje meg azt a csodát, amit életnek nevezünk. Köszönje meg az ételt, a szüleit és azt, hogy nem nélkülözik. Amióta meghalt Lili egyszer sem imádkozott. Sőt! Haragudott, amiért a lánya egy olyan helyen van, ahol ő nem lehet vele.

A férje halálakor Istent használta kapaszkodónak, az imára gyógyírként gondolt. Így kért kitartást, hogy ki tudja állni a próbát; a szerelme elvesztését. Úgy érezte, ezzel célja volt a Mindenhatónak, aztán rájött, hogy csak elvesz tőle, és semmivel sem kárpótolja, bármilyen erős legyen a hite.

Akkor rádöbbent arra, hogy nem létezik jó és gonosz, és Lili sem a felhők közül néz le rá. Mert ott van mélyen... a földben.

*

A lánya temetése napján még bízott abban, hogy Lili egy angyal lett. Az ágyán ült egész délután és este is, a játékai között. Az összes plüsshöz, babához tartozott egy emléke, amik régen nem voltak különlegesek neki, de akkor elképesztően nagy jelentőségük lett. Azt a lila nyulat szorongatva remegett, amivel Lili aludt minden éjjel. Eszébe jutott, hogy a lánya baba volt, amikor kapta tőle, és úgy örült, hogy még a lábával is ölelte a plüsst, hangosan nevetve közben. Könnyek folytak le Olívia arcán, halványan hallva Lili kacaját a régi, ám mégis éles emlékből. Ehhez a képhez és hanghoz egy érzet is társult; a játéknyúl helyett a lánya mozdulatlan testének súlyát érezte a karján.

Aznap éjjel már tudta, hogy nincs senki odafent, a felhők fölött. Csak a jéghideg szomorú valóság vesz körbe minket.

Nemsokára felmászott a régi, kopott falétrán a padlásra, ahol rengeteg kacat zsúfolódott papírdobozokban. Észrevett egy vastag gerendát, ami gond nélkül elbírt egy embert.

Villám szelte át az éjszakai eget. Bevilágított a tetőtér ferde ablakán. Ezt dörgés követte, végül tombolni kezdett a vihar, hangosan zörgött a cserepeken a lezúduló víz. Olívia ráállt a székre, aminek a támlája eltört, amikor évekkel ezelőtt beköltöztek, ezért sosem használták az étkezőben. Az a pillanat járt a fejében, amikor utoljára beszélt Lilivel. A kislány azt mondta, kimegy játszani a kertbe. Sokszor volt ott, szaladgált a bokrok és gyümölcsfák között. Megnézte a halastavat, amit a nagyapja ásott a teknőseiknek és az aranyhalaknak, hogy nyáron abban úszkáljanak. Ráállt a tavacska szélén lévő egyik kőre, és figyelte az állatokat. A halak olyan nagyra nőttek már, akárcsak Lili két tenyere együtt, és annyira szépen csillogtak narancssárga pikkelyeik, mint a gyöngyök.

Olívia a nyakába akasztotta a hurkot, remélte, hogy a gerendára erősített kötél elbírja őt.

Látta lelki szemei előtt a karjában fekvő Lilit, és a lány kerek homlokán szakadt sebből csorgó vért.

Elködösült a helyiség a könnyeitől, le akart lépni a székről, de meghallott egy hangot, ami tompán szűrődött fel a padlás recsegő padlódeszkái között:

– Olívia, hol vagy?

Tudta, hogy az egyik barátja, Viktor, csak ellenőrzi, nem csinál-e valami ostobaságot, pont olyat, amit abban a percben. A férfi nemsokára megjelent.

– Te jó ég! – rohant oda, megragadta az akkor már zokogó Olíviát, még mielőtt ellökte volna a széket.

III.

MÉRFÖLD

Olívia csapdában érezte magát az autójában. Régen azzal enyhítette a stresszt, hogy jó dolgokra gondolt. Például a lányára, de ez már hosszú hónapok óta nem nyugtatta meg. Már nem is emlékezett arra, mi volt az utolsó esemény, ami mosolyt csalt az arcára.

Figyelte a szélvédőn vándorló nagy esőcseppeket, és közben azon tűnődött, miért akar hazajutni. Gyűlölte a ház összes szegletét, még arra sem vette a fáradságot, hogy rendesen kitakarítson. Hagyta, hogy a mosatlan halomra gyűljön a mosogatóban, és csupán akkor látott hozzá, ha már kellemetlen szagot árasztottak az edények. Havonta egyszer felsöpört, a járólapon és a parkettán lévő kosztól rendszeresen fekete lett a zoknija talpa. Kevés ruhát hordott, csak azokat mosta ki, a műanyag szennyestartóból kicsüngtek a piszkos holmik, a tetején le sem tudta zárni. Azonban Lili szobáját rendben tartotta. Minden úgy maradt, ahogy a kislány hagyta, sárga ruhácskája a kisméretű fotele karfájára volt terítve. Olívia egyszer sem rakta be a mosógépbe. Estefelé leült a fotelba, az ölébe terítette a ruhát, majd miután hosszasan nézegette az orrához emelte, és néhány mély levegővétellel újra érezhette Lili illatát.

Nem bírta elviselni a csendet a házban, most azonban mégis ott akart lenni, és a mellkasához szorítani a sárga, gyűrött anyagot, ami még őrzött egy kisebb darabot a lányából. Erre gondolva könnyek szöktek a szemébe, meredten nézve kifelé. Fogalma sem volt arról, ki irányítja a még mindig magától mozgó autót.

Az eső zivatarrá nőtt, ám a felhők egy ponton szétnyíltak, és ismét felbukkant a szivárvány. Az jutott Olívia eszébe, hogy talán oda kell eljutnia, mert a szivárványnál kincset talál az ember. Persze ezt csak a gyerekek hiszik el, de ebben a helyzetben az ő fejében is megfordult.

Emlékezett rá, hogy egyszer egy nagy szivárványt festettek Lilivel a szobájának falára.

– Anya – kezdte Lili. – Az oviban azt mondta az óvónéni, hogy kincset találnánk, ha lecsúsznánk a szivárványon.

Olívia leguggolt a lánya elé, megfogta két kis kezét:

– Egy manó lakik ott. Rajta ül egy hatalmas kád aranyérmén.

– Manók nincsenek is!

– Ó, igen? – mosolyogta Olívia. – Hisz, te is egy kis manó vagy! – Egy kék pöttyöt nyomott a kislány orrára festékes mutatóujjával. Lili hangosan nevetett. – Ez csak azt jelenti, ha el akarsz érni valamit, tenned kell érte. Mert a szivárvány magason van, fent az égen. Amint sikerül oda felmásznod, akkor megkapod a jutalmadat. Már megérdemled, hogy mókázz egyet! Lecsúszhatsz, és belehuppansz a sok arany közé.

Lili figyelmesen nézte az anyját, ha mesélt neki. Zöld szeme ilyenkor csodálkozva nagyra nyílt. Olíviának pedig általában volt egy érdekes története. Ezzel dobta fel Lili napjait. Így a kislány teljes életet élhetett, az összes dologgal, amit meg kell tapasztalnia. Nem csak a mesék segítettek ebben. A rengeteg kirándulás is, ami mindkettejüknek élményt nyújtott. Ennek köszönhetően Lili nem hiányolta annyira az apját, akit sajnos nem ismerhetett meg. Az anyja azt mondta neki, hogy ő fentről, a felhők fölött lévő hatalmas országból néz le rá, és szereti.

– Abban az országban vannak angyalok? – kérdezte Lili egyik este, az ágyában fekve, az éjjeli lámpa fénye mellett.

– Úgy van! Csodaszép angyalok. Tollas szárnyakkal. Vigyáznak ránk. Nem engedik, hogy rosszat tegyünk vagy bajunk essen.

– A papa is egy ilyen angyal?

– Lehet, mert jó ember volt. Megérdemelné, hogy angyal legyen.

– Anya! – ült fel Lili. Komoly arccal pillantott Olíviára. – A papát miért nem védte meg egy angyal?

– Tudod – az ölébe húzta a kislányt, és átölelte szorosan –, néha ők sem avatkozhatnak bele.

– Mert Istennek szüksége volt rá? Ahogy egyszer mondtad.

– Mert így rendelte el. Ez a sors.

Akkor még Olívia is elhitte, amiről beszélt, de ott az autóban nem tudta elképzelni, mi miatt kell elmennie egy hatéves kislánynak. Lili előtt ott volt az egész élet. Az általános iskola, kamaszkor, az első szerelem. Aki ezt elveszi valakitől borzalmas szörnyeteg. Ennek ellenkezőjéről nem lehetett volna meggyőzni őt.

A fejtámlához támasztotta a tarkóját. Lelkiismeretfurdalás tört rá. Folyton jelen volt, de abban a percben felerősödött. Könnyek folytak keresztül az arcán.

A kocsi hánykolódni kezdett a földutat sebző buckák és gödrök miatt. Sötétszürke felhő kúszott a szivárvány elé, és teljesen eltüntette, mintha sosem lett volna. Fényes és hangosan csattanó villám szelte át az eget, egy perc múlva dörgés követte.

Olívia megkapaszkodott az ülés szélében, jéghideg félelem futott át remegő testén.

A következő fehéren földet érő villám belecsapott egy közeli fába, és hatalmas robajjal széthasította a törzsét. A fa úgy vált ketté, mintha nyögne egy nagyot, és azonnal ki is fordult a sáros talajból, kacskaringós gyökereivel együtt.

Olívia megragadta a kormányt, és elfordította, ám az autó nem reagált. A fékre taposott, viszont az nem működött; ahelyett, hogy megállt volna a jármű, a kerekei még gyorsabban mozogtak. Tekerte és tekerte a kormányt, zihálva kapkodta az autó jéghideg levegőjét. Nem sok volt hátra, hogy elérje a kidőlt fát. A kocsi teljesen irányíthatatlanul száguldott vele, ezért az arca elé rántotta a két karját, mielőtt bekövetkezne az ütközés. A szél süvítése beszűrődött a kis réseken, olyan volt, mint egy hosszú sikoly.

*

– A nagybátyám mesélte, hogy aki haldoklik egy utat lát, és a végén fehér fényt – mondta Viktor, aztán ivott a kávéjából. Sokszor járt az étteremben, ahol Olívia dolgozott. Jó barátok lettek az évek alatt.

– Ez elég sablonosan hangzik – ült le Olívia.

Majdnem zárás volt. Az asztalok üresen csillogtak a nemrég történt takarítástól, már nem szólt a zene sem a csendes és nyugodt helyen.

– Komolyan beszélek. Műtét közben leállt a szíve. Látott egy öltönyös fickót, aki végig követte.

– És végül elérte a fényt?

– Nem. A fickó nem engedte.

Olívia elgondolkodott. Viktor észrevette, hogy valami nincs rendben, ezért megérintette a kétfejét.

– Mi a baj? – kérdezte a férfi.

– Vajon... – nyelt egyet, lehajtott fejjel. – Vajon a férjem is ott volt. Mielőtt... – sóhajtott. – Végigjárta az utat?

– Nem tudom – vett mély levegőt. Őszinte együttérzéssel pillantott Olíviára.

– Bánt, hogy nincs apja Lilinek. Még csak óvodás, de félek, hogy ez kihatással lesz a fejlődésére.

– A férjed remek ember volt, és te csodálatos anya vagy.

Olívia nem akart erről tovább beszélni. Inkább az előző témát folytatta. Egyébként is érdekelték a spirituális dolgok, élet-halál kérdése.

– Ha valóban létezik az út, miféle célja lehet ezzel Istennek Viktor?

– A szüleid túl vallásosra neveltek.

– Igaz – mosolyodott el. – Nos?

– Honnan veszed, hogy Isten útja?

*

Olívia arra eszmélt, hogy valami megragadja az autót. Egy hatalmas erő feszült neki, és arra késztette, hogy megálljon.

Bekapcsolt a rádió, recsegéssel töltve meg az autó fagyos levegőjét. Beindult az ablaktörlő, és nyikorogva kaparta a szélvédőt. Olívia első gondolata az volt, hogy kikapcsolja a zenét, de a kocsija eddig sem engedelmeskedett neki, miért pont most kezdené el? Ezért inkább megragadta a fogantyút az ajtón, és úgy döntött kiszáll.

Csupa sár lett a cipője, a ruhája vizes, a haja az arcára tapadt a nyirkosságtól.

– Te mit keresel itt? – kérdezte.

Egy fehér ruhás kislány állt a kidőlt fa előtt. Fonott, vörös copfjai pont olyanok voltak, mint Lilinek.

– Hahó! – intett neki, jól megnézte a lányt. Ekkor rájött, a fülére pillantva, hogy miért nem válaszol. – Nem hallasz.

A lány fülkagylói deformáltak voltak. Felemelte a karját, jobbra mutatott, aztán előre.

Olívia megfordult, az utat nézte, amit eddig megtett, a végét köd lepte be. Rájött, hogy a lány mit szeretne. Arra kérte válasszon; visszafordul, vagy tovább megy.

Visszaült az autóba, majd megnyugodva vette tudomásul, hogy elhallgatott a statikus zaj, és az ablaktörlő is leállt. Gondolkodva kopogtatta a kormányt a mutatóujjával. Választania kellett. Tudta, hogy visszafordulhatna. De mi várna ott rá? Magány, fájdalom. Határozott arccal nézett a távolba a szélvédőn keresztül. Előre mozdította a sebességváltót, rátaposott a gázra, és kikerülte a fát.

IV.

MÉRFÖLD

– Mama, most már beleszeret a hercegnő Aladdinba? – kérdezte Lili egyik este, elalvás előtt.

– Majd holnap folytatjuk a mesét – simogatta meg a kislány fejét Olívia.

– De mama! – ráncolta össze a homlokát. – Most akarom tudni. A dzsinn teljesítette Aladdin kívánságát. Szóval, Jázmin bele fog szeretni. Igazam van?

Olíviát folyton lenyűgözte, hogy Lili milyen okos és mennyire érti az összefüggéseket. Nem hiába tudta már óvodában leírni a nevét és megjegyezni a dalokat, mondókát, miután párszor hallotta.

A nő ismét megcirógatta a szőke selymes hajat, aztán magához húzta a kislányt.

– A dzsinnek furfangos lények – mondta.

– Miért? – bújt az anyjához még jobban.

– Vigyázni kell azzal, hogyan fogalmazod meg nekik a kívánságodat. Némelyikük nem olyan kedves, mint az, amelyik a lámpásban lakik a mesében.

– Ezt hogy érted? – pillantott rá komoly tekintettel.

– Vannak dzsinnek, akik gonoszak.

– Bántanak?

– Meg akarnak ijeszteni.

– Tőlük nem lehet kívánni?

– Azt nem tudom. Talán lehet.

Lili ezután csendben maradt, az egyik karját az anyja hasára tette, egészen a mellkasára feküdt.

– Neked nem kell félned tőlük, kicsim – nyugtatta meg őt Olívia. – Én itt vagyok veled, és sosem engedem, hogy bajod essen.

– Te vagy a legjobb anya a világon.

*

Olívia visszaemlékezve erre az estére már nem értett egyet a lányával. Egyedül ezen a ködös és végtelennek tűnő úton rengeteg gondolata támadt. A feje megtelt a múlt eseményeivel, és azon rágódott, miért pont ezek a pillanatok jutnak most eszébe. Minél tovább látta lelki szemei előtt ezeket a perceket és a lánya gyönyörű arcát, annál jobban küzdött a könnyeivel. Közben attól tartott, hogy az idő elhalványítja az emlékeket, bárhogy harcol, hamarosan nem tudja majd felidézni Lili illatát vagy a mosolyát.

Erősen markolta a kormányt, most már ő irányította a járművet, viszont hiába haladt előre, semmi sem jött közelebb, mintha az út mindig visszafordult volna önmagába.

A fehéren gomolygó köd, a csend és a furcsán sűrű, sötétzöld rengeteg csak rosszabb lelkiállapotba sodorta, ezért úgy döntött megint bekapcsolja a rádiót. Abban bízott, hátha már megjavult. Fellélegzett, amikor meghallott egy lassú countryt. Az ütemére figyelt, próbált elvonatkoztatni, hogy ne dobogjon olyan gyorsan a szíve, és kiürüljenek a fejéből a múlt pillanatai.

Ez a hely, amilyen kilátástalan és sötét volt, az életére hasonlított. Arra az életre, amiben már alig talált némi reményt, és a boldogságot pont annyira távolinak érezte, mint a szivárványt. Pedig ez volt az egyetlen kívánsága, hogy ugyanaz a pozitív, felszabadult nő legyen, aki egyedül is képes helyt állni, és nem csak sodródik. De Lili nélkül erre képtelen volt.

Még mindig figyelte a zenét, a semmibe hajtva a kocsival, a kormányt markoló keze remegni kezdett. Látta, hogy a kézfeje csupa libabőr és a fehér párát, ami elhagyta az ajkait.

A zene elhalkult, erre összehúzott szemöldökkel a rádióra nézett, és feljebb akarta tekerni a hangerőt. Ahogy elfordította a gombot, a gitár és az ének alatt feltűnt egy másik hang, ami először csak sutyorgás volt.

Olívia néha az útra, néha a rádióra pillantott. Egy hideg érintés futott végig a hátán, miközben tekerte és tekerte a gombot. A zene elhallgatott, és az Olívia száján át előtörő fehér lélegzet másodpercenként keveredett az autó kihűlt levegőjével. A dal megszűnt, de a rádió beszélt.

– A te hibád... – mondta a hang.

Olívia azonnal lefékezett, csikorogtak a kerekek, aztán a kocsi megállt, a motor sem zúgott. Nem bírt megszólalni, viszont reszketett az ajka a rajtuk lévő szavaktól. Legördült egy könnycsepp piros arcán.

– Te tetted... – suttogta újra a hang.

Olívia rázta a fejét, a szemébe hullott egy hajtincs. Jól ismerte ezt a hangot, és minden erejével vágyott arra, hogy újra hallja.

– Ha ott lettél volna...

Végre sikerült sóhajtania egy nagyot, lenyelt egy gombócot a torkából.

– Lili... – szólalt meg.

– A te hibád...A te hibád...

– Nem...nem... – motyogta.

– A te hibád, a te hibád...

– Nem! – kiáltott fel.

A kapcsolóhoz nyúlt, azonnal eltekerte, de a hang nem halkult és a zene sem jött vissza. Ekkor megnyomta a gombot, hogy kikapcsolja a rádiót, de az csak folytatta:

– A te hibád, a te hibád...

– Nem tettem semmit! – üvöltötte, megállás nélkül nyomva a gombot.

Felkiáltott megint, aztán kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Onnét is hallotta, ahogy a rádió egyre hangosabban és gyorsabban beszél. Elsimogatta a hajat a homlokáról, szétnézett, de csak köd és erdő vette körül. Fázott a kardigánban és a vékony farmerban. Nem törölte meg az arcát, pedig hidegnek érezte a könnyeit, az orra is megtelt váladékkal, a hűvös miatt pedig még jobban.

Elszánt tekintettel indult el visszafelé, minél jobban távolodott, annál kevésbé hallotta a rádiót. Mégsem szűnt meg a remegése és a heves szívdobogása.

Nem érdekel, mi lesz! Vissza kell mennem! – ismételte gondolatban, amíg már szinte futott az ellenkező irányba. Sportcipője néhol belesüppedt a sárba.

Ázott növények fanyar szaga terjengett. Fújni kezdett a szél, megrezegtette a fák sötétzöld leveleit.

Olívia hirtelen megállt, összefonta a két karját a mellkasán, szaggatottan vette a levegőt. A tekintete balra, aztán jobbra fordult zaklatottan és nem értve az elé táruló látványt. A haja a ködtől nedvesen tapadt a homlokára, a ruháit is kezdte átitatni a nyirkosság.

– Ez lehetetlen... – suttogta döbbenten.

Előtte egy mély szakadék tátongott, a távolban sem látta, hogy folytatódna az út. Már nem fordulhatott vissza. Az eddig megtett szakaszt mintha elnyelte volna egy hatalmas lyuk, és a fölötte gomolygó szürkeség úgy hatott, akár a vulkánból felszálló füst.

Leguggolt, a térdei közé hajtotta a fejét, a tarkóját fogva azt ismételgette reszkető hangon:

– Ez nem valóság. Álmodom.

Lehunyta a szemét is, sokáig csukva tartotta.

Semmi mást sem lehetett hallani, csak azt, hogy mennyire nehezen lélegzik. Zihálva nézett fel, de még mindig az úton volt, előtte a szakadék. Pedig bízott abban, ha kinyitja a szemét visszakerül a valóságba.

Felállt, nagy sóhaj után indult el a kocsihoz. Minden lépése egyre súlyosabbá vált, és közben azt érezte, mintha ismét simogatná valaki a hátát, jéghideg ujjakkal. Szabályos vonalakat húzott a lapockája között. Ekkor megállt, gyanakvó tekintettel nézett szét. A szél suttogva futott át a fák között, odacsalva riadt pillantását.

Olívia összeráncolta a homlokát az erdőbe bámulva, és észrevette, hogy a magas tölgyek majdnem fekete törzsei között árnyak mozognak. Megbénultak az izmai, a végtagjai elnehezültek, ökölbe szorított kézzel állt ott, de az agya azt üvöltötte fusson.

Az emberformájú árnyak egyre közelebb mentek hozzá, áttetsző testükkel áthaladtak a fák törzsén, hosszú, karmokba végződők karjukat kinyújtották a nő felé.

Olívia ekkor szaladni kezdett, a szíve a torkában lüktetett, közben az árnyak már majdnem kiléptek az útra. A kocsihoz érve megragadta a fogantyút, azzal a lendülettel kirántotta az ajtót. Bevágódott az ülésre, és már indította is a motort. Végre nem szólt a zene, sem a hang, de azt se érdekelte volna, ha ordít a lánya a készülékből.

Az árnyak elérték az autót, körbeállták, és csontos kezükkel rácsaptak oda, ahol érték.

– Ne! Hagyjatok! – kiabálta Olívia.

De az árnyak csak ütötték az autót, egyre hangosabb és hangosabb lett a dörömbölés.

– Ne! Tűnjetek innen!

Olívia hiába fordította el a kulcsot többször is, egy idő után már rángatta a sebességváltót, a jármű mozdulatlan maradt.

– Takarodjatok innen!

Ekkor az egyik vékony kéz betörte az autó ablakának üvegét, és megragadta a nő haját.

Olívia sikoltozva próbálta leszedni az ujjakat a hajáról, miközben az árny kifelé húzta őt a kis résen át. Ebben a percben megszólalt a rádió is:

– A te hibád... – ismételgette Lili hangja, egyre gyorsabban és gyorsabban.

Olívia arcán könnyek csorogtak, nyöszörgött és ide-oda mozgatta magát, fogva a fekete csuklót, hogy az ujjak végre elengedjék, de igazán csak Lilire figyelt. A rés egyre nagyobb lett az ablakon, szilánkok hullottak az ölébe. Az árny elkezdte kihúzni őt, a homlokát végigszántotta az éles üveg.

Nagy fény lett, elárasztotta az utat és az erdőt. Olívia csupa fehérséget látva zakatolást hallott, majd egy hosszú, mély és hangos dudaszót.

V.

MÉRFÖLD

A kép lassan tisztult ki Olívia előtt. Először csak a távolban lévő lombokat látta, aztán feltűnt az aszfaltozott út is, a közepét átmetsző fehér vonalak egyre gyorsabb sebességgel tűntek el az autó alatt.

Párszor pislogott, majd meglátta a kezét is a kormányon. Besütött a nap a szélvédőn, ezért hunyorgott, de amint minden teljesen kirajzolódott előtte rájött, hogy nem is a saját keze van a kormányon. Ekkor ijedten kapkodni kezdte a levegőt, és belenézett a visszapillantó tükörbe. A tükörképen tartotta egy darabig döbbent tekintetét, aztán észbe kapott, és próbálta elrántani a kormányt, de a jármű nem engedelmeskedett. Vonat zakatolását hallotta távolról. Már látta is a kék mozdonyt, ahogy nagy sebességgel közeledik, legalább tíz vagont húzva.

Olívia arra eszmélt, hogy máris felhajtott a sínre. A vonat nagy robajjal nekicsapódott az autó oldalának.

A nő felsikoltott, de a hang hamar a tüdejébe szorult. A kocsi vezető felőli része becsúszott a vonat alá, mintha a hatalmas gépszörny fel akarta volna falni. Olívia arra eszmélt, hogy az egyik karja és a lába az autóval együtt darabokra törik és szétszakad, miközben métereket halad előre. A fájdalom az egész testébe kisugárzott, és a járművet belülről elöntötte a vér. A tér egyre szűkebbé vált, a hangok eltompultak. A vonat felgöngyölte a kocsit, mint amikor egy üres kólásdobozt nyomunk össze.

*

Olívia lassan kinyitotta a szemét. Zihálva bámulta az utat. Melegség haladt át a homlokán, majd az orrán. Gyorsan odakapott, aztán a tenyerére pillantott, és rájött, hogy vérzik a feje. Remegő kézzel kinyitotta a kesztyűtartót, és zsebkendőt keresett. Előrehajolt, hogy lássa is, mi van benne, ekkor valami megszúrta az ujját. Ijedten felemelve a fejét megpillantotta saját magát a visszapillantó tükörben, és a sebet is, ami a homlokát metszette. Most már nem a férje arca volt előtte. Vett néhány mély levegőt, és végre ki merte húzni a dolgot, amit a kesztyűtartóban talált. Dermedt tekintettel nézte az egy szál vörös rózsát. Nem is tett oda virágot indulás előtt. Úgy döntött visszateszi, ekkor megtalálta az összegyűrt papírt, amit a hívő férfi adott neki. Széthajtogatta és újra elolvasta a ráírt szöveget:

Isten próbatételeit kiállva elérheted az örök boldogságot.

Történt bőven sok megmagyarázhatatlan dolog vele az elmúlt percekben, de Istenben akkor sem volt képes hinni. Felemelte a tekintetét, és látta a szürke égen átívelő szivárvány halvány vonalát.

Hűvös szél fújt be a törött ablakon. Olívia oldalra pillantva észrevette a rést és annak peremén a saját vérének piros foltjait. Összegyűrte a papírt, visszatette oda, ahol volt. A hátsó ülésre mászott, ahol a táskáját tartotta és még néhány holmit, amit már rég ki kellett volna pakolnia innét. Nem csoda, hogy nem tette, még csak az autóját sem takarította szinte soha, mert semmi kedve sem volt hozzá. Volt ott egy papírdoboz, amibe a bevásárlás után rakta bele a szatyrot, hogy ne dőljön el. A csomagtartóba sosem pakolt semmit, mert még mindig Lili holmijai várakoztak benne a kislányra. Egy kis puha pokróc, néhány játéka, egy kosár, amibe virágot gyűjtött, ha piknikezni mentek. Ebben volt a kulacsa is, amit a kedvenc meseszereplői, már kicsit kopott rajzai díszítettek.

Olívia széttépte a dobozt, a többi kacat között talált egy ragasztószalagot. Pár hónappal ezelőtt felújíttatta a házat, mert nagyon penészedett a fal, ezért Viktor rábeszélte a festésre és más, már esedékes munkálatokra is. Olívia vett meg hozzá minden holmit, ezekből is maradt ott pár eszköz, például a különböző tubusos ragasztók használatához szükséges fém kinyomópisztoly. A két munkás elől kulcsra zárta Lili szobáját, az volt az egyetlen helyiség, ahová nem mehettek be.

A nő leszakított néhány darabot a ragasztóból. A papírt a résre rakta, alaposan leragasztotta. Aztán hátradőlt, és csak nézte az utat, amit teljesen belepett a köd. Fehér felhőt fújt minden lélegzetvételénél a hidegtől. Érezte a végtagjaiban azt a fájdalmat, amit a látomás közben is, csak nem volt annyira erős. A gondolatok össze-vissza cikáztak a fejében, de mégis sikerült egy darabig egyetlen kérdésre koncentrálnia: Hol vagyok, és miért?

Egy pillanatig azt hitte, hogy meghalt, ám a fájdalom ezt gyorsan megcáfolta. Viktor szavai jutottak eszébe. A férfi sokszor meglátogatta az étteremben, és otthon is. Néha még ajándékot is vitt, egy szál virágot vagy csokoládét. Viktor hitt olyan dolgok létezésében, amiben az átlagos, a realitás talaján álló emberek nem. Mint amikor a nagybátyjáról mesélt és a halálba vezető útjáról. Nem ez volt az egyetlen alkalom, hogy ilyen beszélgetésbe elegyedtek Olíviával. Órákon keresztül tudtak társalogni a természetfelettiről.

Olívia kételkedett abban, hogy most a halálba tartana, mert nem látta a fényt, amit Viktor nagybátyja.

Inkább beindította a motort, és elindult. Vissza úgysem mehetett. Próbált lélekben felkészülni arra, mi várhat még rá, de egyre nehezebb volt figyelnie bármire is. Csak Lili járt a fejében. A fák levelei egyre feketébbek lettek és a levegő még hidegebb, szabályosan kirajzolódtak a jégvirágok a szélvédő alján és sarkainál.

Olívia fáradt tekintete előtt összefolyt a kép, elhomályosultak a fák, az ég és a szivárvány. Szuszogva lélegzett, sűrűn pislogott, azonban a szemhéja egyre nehezebbé vált, néha nem látta sem az utat, sem a fákat. Megrázta a fejét, és próbált nyitott szemmel kizárólag a távolba nézni. Nem aludhatott el, igyekezett leküzdeni a vezetés miatti kimerültséget.

Nemsokára a felhők kifehéredtek, világosabb lett, de a köd megmaradt. Olívia néhány méteren át még hallgatta az autó motorjának monoton zúgását, aztán hirtelen lefékezett. Úgy érezte, hibát követett el azzal, hogy megállt, viszont hiába szeretett volna elindulni, nem működött a gázpedál, sem a sebességváltó. Felnyögött és kétségbeesetten tekergette a kulcsot. Ekkor hátravetette magát, és tiszta erőből ütni kezdte a kormányt, rácsapott a dudára is. Zihálva pihent meg, sajgott a keze, előremeredt, és megpillantott egy piros foltot a szélvédőn. Összehúzta a szemöldökét, ettől kicsit megfájdult a seb a homlokán, közelről megfigyelte a foltot. Közben megjelent még egy, lefojt az ablaktörlőig.

Olívia nagyot sóhajtva megfogta az ajtót nyitó fogantyút, gyorsuló szívverését a torkában érezte, de egy újabb mély lélegzettel lecsitította.

Kiszállt, megkerülte az autót. Megérintette a piros foltot, aztán megnézte az ujja hegyét.

– Vér... – suttogta.

Felemelte a tekintetét, a hófelhőkre pillantott. Bármennyire hideg volt egy kevés hó sem esett. Olívia arcára csöppent egy vércsepp. Le akarta törölni, de csak elmaszatolta.

Nem volt ideje reagálni sem, mert hirtelen egy hangra lett figyelmes. Valaki dörömbölt. Összeráncolta a homlokát, vacogva tette karba a kezét, és elindult a zaj felé. Elment a kocsi mellett, de mögötte meg is állt, és a csomagtartóra pillantott.

Fagyos szél fújt át a ruháján, libabőrös lett tőle, a haját az arcába sodorta, de nem söpörte el onnét, mert másra nem tudott figyelni csak a csomagtartóra és a hangra. Még egy piros csepp hullott az égből a szeme alá, majd még jó néhány az autóra és az útra is. Furcsa szag lett, mint amikor megérintünk egy rozsdás vasdarabot, aztán megszagoljuk a kezünket.

Olívia kinyújtotta a karját, nagyokat szuszogva lassan megérintette az autót. Tudta, ha tovább habozik jobban fog félni, ezért felnyitotta a csomagtartót, de csak résnyire. Ekkor felkiáltott. A keskeny résen át több liter vér ömlött a cipőjére. Gyorsan elugrott, ám a csomagtartó magától felnyílt.

Lili pokróca, plüssállata és kosárkája csurom véres volt. Olívia mozdulatlanul bámulta a holmikat, az sem érdekelte, hogy egyre jobban esik. Könnycseppek folytak keresztül az arcán.

Hirtelen hangos dudaszót hallott. Olyan éles volt, hogy le kellett guggolnia, aztán letérdelt, a fülére nyomva a tenyerét üvöltött. A hang fájt neki, mintha valaki egy nagy tűt szúrt volna a fülébe.

– Mit akarsz tőlem? – kiabálta, de nem hallotta magát. – Ki vagy te?

A dudaszó elhalkult, abban a percben Olívia felpattant, és rohanni kezdett. Ezúttal nem visszafelé, hanem előre. Nemsokára fényszórók világítottak rá, megint felerősödött a duda hangja, ahogy a jármű közeledett. Amikor megtörtént az ütközés, minden elsötétült Olívia körül.

VI.

MÉRFÖLD

Lili a kerti tó szélénél guggolt, nézte a halakat.

– Milyen szép csillogó! – ragyogott fel az arca.

– Az aranyhalak már csak ilyenek! – mosolyodott el Olívia, a fűben térdelve nézte a narancssárga állatokat.

– Majd bevisszük őket a nagy akváriumba télen?

– Persze.

Lili kiegyenesedett, rá akart állni az egyik szürke és fehér kőre, hogy még közelebb legyen az állatokhoz.

– Nem szabad kicsim! – pattant fel gyorsan Olívia, és már nyúlt is a kislányért, akinek lila szandálja megcsúszott a kövön.

– Mert csúszós? – következtetett okosan.

– Igen. Könnyen beverheted a fejedet.

Lili úgy döntött inkább máshol játszik, odalépett a fűben heverő biciklijéhez, és felkapta onnét.

– Biciklizhetsz a kertben – jelentette ki Olívia. – De az utcát kerüld el az autók miatt. Én bent leszek, van egy kis dolgom.

– Rendben anya.

Lili felült a kerékpárra, és elindult a ritkásan ültetett fák felé.

Olívia besietett a házba, nem akart elkésni az ebéddel. Előszedte az edényeket a szekrényből a konyhában. Fűszeres húst akart sütni és krumplit. Gondolta, hogy a napsütötte párkányon olvadó húst már fel lehet vágni. Odament, és látta Lilit, ahogy kerékpározik. Elmosolyodott, mert a lány nagyon ügyesen szlalomozott, közben csengetett a kormányon lévő kis csengővel, ami éles csilingelő hangot adott ki.

Olívia kopogást hallott a bejárati ajtó felől. Levette gyorsan a kötényt, amit egy perce kapott magára. Nem várt senkit, a folyosón sétálva eszébe jutott, hogy talán a postás lesz az. Azonban ajtót nyitva meglepve pillantotta meg Viktort.

– Bocs, hogy csak így berontok – mosolyodott el a férfi, egy csokor gerbera volt nála pár szál margarétával.

– Nem értelek – nézett a földre nagy lélegzetet véve.

– Névnapod van.

Olívia szórakozottan felnevetett. Nem csak a virág miatt lett zavart. Viktor kifejezetten elegánsan öltözött, fehér ingéhez sötétkék nyakkendőt vett fel, világos farmer volt rajta, és finom parfümillat lengte körül. Olívia arca felforrósodott, közben biztosan tudta, hogy a homlokáig vörös.

– Nem is szoktam megünnepelni a névnapomat – magyarázta.

– Értem – köhintett. – Beengedsz, vagy maradjak kint?

– Persze – lépett arrébb. – Gyere csak!

Olívia elvette a csokrot, aztán bekísérte Viktort a nappaliba.

– Kérsz valamit? – kérdezte tőle. – Kávét, üdítőt?

– Egy pohár vizet kérek csak – ült le a kanapéra.

– Oké – bólogatott Olívia, majd sóhajtott. – Keresek egy vázát, és máris hozok.

– Csak nyugodtan – mosolyogta a férfi.

Olívia egyedül hagyta Viktort, besietett a hálószobába, és kivette a komód tetején lévő kék vázából a művirágot. A vázával a fürdőszobába ment. Nagy levegőt vett többször is, és arra eszmélt, hogy szorítja a markában a csokrot, a zöld szárakat piros masni fogta össze. Bevillant az emlékezetében az a reggel, amikor felébredve egy szál vörös rózsát vett észre maga mellett a fehér takarón. Akkor nem volt se névnapja, se születésnapja, a férje csak úgy meglepte. Azóta nem is kapott virágot senkitől. Pislogott párat, hogy visszatérjen az emlékből, hallotta a víz monoton csobogását. Odapillantott, és azonnal elzárta a csapot. A váza rég megtelt, sőt, túl is csordult.

Olívia visszasétált a nappaliba, letette a vázát a dohányzóasztal közepére. Nem mondott semmit, csak rámosolygott Viktorra, aki várakozó tekintettel ült, kényelmesen hátradőlve.

A nő kirohant a konyhába, hogy vizet vigyen neki. Remegő kézzel vett ki a konyhaszekrényből egy poharat. Ekkor kinézett az ablakon, hogy leellenőrizze Lilit. Látta a tavat és a fákat, de közben furcsa érzete támadt, mintha hiányozna valami. Túl nagy volt a csend. Azonnal közelebb lépett az ablakhoz, a tekintete ide-oda cikázott, a szívverése felgyorsult. Rájött, hogy nem hallja a csengőt. A kislány nem volt sehol.

*

Olívia csak állt az út közepén. Szuszogott, érezte, hogy mindenét elönti a libabőr. Az esőtől véres ruhája rátapadt a testére, a haja pedig az arcára. Elsöpört néhány tincset a szeméből, hogy rendesen lásson. Ismerős volt neki az autó hangja, amit az előbb hallott. Összeráncolta a homlokát, összeszorította az ajkait. Eldöntötte, hogy kideríti, mit akar tőle ez az út. Maga mögé sandított, aztán teljesen megfordult. Visszasétált az autójához, bezárta a csomagtartót, beült a volán mögé, és az égre tekintett a szélvédőn keresztül. A köd nehezen oszlott el, de a felhők kezdtek eltávolodni egymástól. Feltűnt a szivárvány, egyre élénkebb lett.

– Megtalálom a kincset – mondta Olívia.

Tudta, hogy a szivárvány a cél, ha odaért választ fog kapni.

A fák elsuhantak mellette, ha odanézett észrevette az árnyakat, akik el akarták kapni. Nem volt jó ötlet kiszállnia, sem az, hogy bekapcsolta a rádiót.

Nemsokára kezdett leereszkedni a nap, félóra múlva besötétedett, a szivárvány is eltűnt, csak a csillagok és a fehér telihold világítottak. Az erdő ritkásabb lett, aztán csak pár fa állt az út mentén, végül azoknak is nyomuk veszett. Olívia nem látta többé a célt, de akkor sem állt meg, inkább nagyobb sebességre kapcsolt. Egyedül arra figyelt, hogy haladjon, szorosan fogta a kormányt, a tekintetét a távolba szegezte.

Hamarosan valami felvillant jobboldalt, ekkor már nem tudott csak a céljára koncentrálni. Oldalra fordult, és egy hatalmas tavat pillantott meg, világított rajta a hold hófehér fénye. Lelassított, mert nem bírta levenni róla a szemét. Lehúzódott az út szélére, de a motor továbbra is járt. Nézett maga elé, gyorsan szedte a levegőt. Csupa vér volt a ruhája. Tudta, hogy kint rettenetes hideg van, de mégis úgy érezte, jobb lenne, ha megmártózna. Rossz szaga volt és szörnyen festett. Belenézett a visszapillantó tükörbe, összehúzta a szemét, elfintorodott a saját látványától. Megfordult, a hátsó ülésen kezdett kutakodni. Megtalálta a piros színű, ragasztóhoz való kinyomópisztolyt.

Leállította a motort, kiszállt. Ekkor döbbenten jött rá, hogy nincs hideg. Az út ezen szakaszán tavaszi meleg volt. A zöld fűre lépett, aztán a tóra nézett. Elindult felé, figyelve az árnyakat, de egyik oldalról sem jött senki.

Letette a pisztolyt a tó partjára, közel magához. Levette a véres kardigánt, a pólója még tűrhető volt. Azt úgy húzta le, hogy ne legyen piszkos a hajától. Levette a nadrágot, alsóneműt és zoknit is. Beleguggolt a vízbe, elkezdte lemosni a karját. Egyelőre nem szeretett volna beljebb menni. Megmosta jól az arcát is, aztán leengedte a haját. Felállt, hátranézett, majd körbetekintett, de sehol sem látott senkit és vágni lehetett volna a csendet.

Besétált a vízbe egészen addig, amíg a nyakáig ellepte. Itt vett egy nagy levegőt, és elmerült. Semmit se látott, mert lehunyta a szemét. Úgy érezte, a víz átöleli és betakarja, mint egy meleg paplan, elrejti azok elől, aki bántani akarják. De nem bírta sokáig lent tartani a levegőt, ezért gyorsan a felszínre akart emelkedni, ekkor a homloka hozzáütközött valamihez. Hirtelen kinyitotta a szemét, buborékok szálltak fel a szájából, kapálózni kezdett. Érezte, ahogy a víz belefolyik a torkába, ezért összezárta az ajkait. Tapogatta a feje felett a kemény jeget. Hisz, az előbb még tavasz volt – jutott eszébe.

Balra, majd jobbra nézett, de csak a halványan lehatoló holdfény fehér sávjait látta. Itt leért a lába, jelenleg guggolt, ezért úgy döntött lehasal és mászni kezd a mocsaras talajba kapaszkodva. Sehol sem volt kiút. A mellkasa egyre jobban elszorult, ezért ütötte a jeget. Talán, ha beljebb úszok... – gondolta, de azt sem tudta, merre van a beljebb. Muszáj volt lélegeznie, de csak egyre több víz folyt le a torkán. A hátára fordult, lehunyta a szemét, és várta a halált.

Lilit látta maga előtt, szép szőke hajfonatát, kerek szeplős arcát. Rózsaszín ruháján gyöngyök és strasszok csillogtak, varázspálca volt nála, ami sárga csillaggal végződött. A hátán papírból készült tündérszárny volt. Így öltözött a legutolsó farsangon, de Olívia látomásában nem voltak körülötte más gyerekek. A mellkasát melegség öntötte el, képzeletben széttárta a két karját.

Lili ekkor már futott, a nevetése visszhangzott a sötétben. Megérintette az anyja arcát, és azt mondta:

– Még maradnod kell! Nem tanultad meg a leckét, vár még rád néhány próba. Folyton hibázol!

Ebben a pillanatban tompa hangok szűrődtek át a jégen, ami hamarosan felszakadt. Két kéz nyúlt be a résen, és kihúzta Olíviát.

A parton mászva kifelé öklendezett és köhögött, víz távozott a száján át. Felnézett, de nem látta, ki mentette meg. A földre feküdt, beterítette a testét a libabőr. Vacogva nézte a csillagokat, közben azt mondogatta:

– Gyere vissza hozzám! Könyörgöm, gyere vissza hozzám!

Sírásba fulladó hanggal fordult az oldalára, zokogott, a tenyerét az arcára téve.

– Lili! Gyere vissza hozzám!

Remegett a hidegtől, de nem akart megmozdulni. Mi ez a világ? – gondolkodott. – Mit akar tőlem? A távolba nézett, ahol az utat elrejtette a homály. Lassan felült, mert már hányingere volt a vacogástól. Összeszedte a ruháit a földről, szuszogva és remegve egyenesedett ki. Meredten bámult előre, elakadt a levegő a torkában lefelé tartva.

Nedves haja lassan megkeményedett a hidegtől. A bőrén gyöngyöző vízcseppek egy része felszáradt, de a többi csak kihűlt, amitől még jobban fázott.

Előtte állt egy fekete árny, olyan volt, mint egy férfi hosszú lepelben, csuklyát viselve. A kezében tartotta a kinyomópisztolyt.

– Te mentettél meg? – kérdezte Olívia reszkető hangon.

A lény nem válaszolt, oldalra biccentette a fejét, aztán megrogyott a térde, felemelte a két karját, ezzel együtt a pisztolyt is. Üvöltés hagyta el a száját, olyan volt, mint egy medve hangja, majd futni kezdett Olívia felé.

A nő hirtelen magához térve tett egy lépést hátra, de kevésen múlt, hogy a lény nem ragadta meg. Rohanni kezdett az autó felé, kirántotta az ajtót, és azonnal bevágódott a volán mögé. Beindította a motort, de ekkor üvegszilánkok hullottak a mellette lévő ülésre és a combjára is. Oldalra nézett, a lény bedugta a fejét az ablakon ütött lyukon, és üvöltött. Az arca csupa vér volt, szemgolyói kidülledtek, csak hús és erek, bőrét lenyúzták.

Olívia összevonta a szemöldökét, haragos tekintettel bámult a lényre, aztán a gázra taposott, ettől hirtelen olyan sebességgel lódult meg az autó, hogy elhagyta a lényt.

Olívia minden porcikája reszketett, de ennek ellenére, vezetés közben belebújt a felsőjébe, a nadrágjába, végül a zoknijába is. A törött ablakon keresztül az arcába süvített a szél. Folyton csak az járt a fejében, hogy vajon ki mentette meg. Abban biztos volt, hogy nem az a szörny, mert akkor nem támadt volna rá. Próbálta elfelejteni a véres tekintetet, de folyton lelki szemei előtt lebegett, és kirázta tőle a hideg.

VII.

MÉRFÖLD

Azon a napon, amikor Olívia nem látta Lilit a kertben furcsa rossz érzés lett úrrá rajta. Csak bámult kifelé az ablakon, megdermedt végtagokkal, szuszogva szedte a levegőt.

– Valami baj van? – lépett be Viktor.

Olívia kikerülte őt, kisietett a házból. Hátra ment, a kertbe, a fák között sétálva szólongatta a kislányt:

– Lili, merre vagy? Lili?!

A férfi követte őt, együtt keresték a lányt. A biciklije sem volt sehol.

Olívia a halastóhoz ment, belenézett, aztán fellélegzett. Attól tartott, hogy Lili megcsúszott a köveken, és beleesett vagy beütötte a fejét, de nem így történt.

– Találtam valamit – szólt Viktor.

– Mit? – pillantott rá aggódó arccal.

– Nézd! – mutatott a puha földben lévő keréknyomokra.

Olívia azonnal elindult, követte a bicikli kerekének keskeny vonalát, ami a hátsó nagy vaskapuhoz vezette. Ekkor már látta, hogy Lili az úttesten van, és egy autó közeledik.

– Lili! – kiáltotta.

A lány figyelmen kívül hagyta az autót, mert azonnal az anyja hangja felé fordult.

Olívia kirohant a nyitott kapun, már nyújtotta a két karját, hogy megragadja a kislányt, de az autó csikorgó kerekekkel hamarabb ott volt. Épp egy méterre a nő előtt nekiütközött Lilinek, mert a sofőr hiába fékezett, a balesetet nem kerülhette el. Pedig hangos dudaszóval is jelezte a kislánynak, hogy menjen arrébb.

Olívia megdermedve nézte a kerékpárt, ami három métert csúszott a fekete aszfalton. Máris ott termett a földön fekvő Lili mellett, térdre rogyva emelte fel, és a homlokáról elsöpörte a véres hajat.

– Kicsim – szólongatta könnyeitől reszkető hangon.

Tényleg elhitte, hogy válaszolni fog a lánya, mert nyitva volt a szeme, de aztán hamar rájött, hiába vár. Dermedten fogta őt egy darabig, aztán magához ölelte, és sírásban tört ki. Annyira erősen szorította Lili már élettelen, vékony testét, hogy képtelenség lett volna kitépni az öleléséből.

– Istenem! – jelent meg a sofőr.

Olívia felpillantott rá, de a könnyektől és a vakító napfénytől csak egy árnynak látta.

*

Még mindig a lény véres arca lebegett lelki szemei előtt, visszaemlékezett a pár órája hallott fékcsikorgásra és a hangos dudára. Könnyek folytak az állára, ajka reszketve görbült le, két keze erősen markolta a kormányt. Előtte az út ködbe borult, a szélben hajló fák ágainak nyikorgása és a lombok suhogó hangja beszűrődött az autóba. Hajnalodott, vörös fénysávok jelenlek meg a halványkék, szinte még szürke égen.

Olíviát múltja képei kínozták. Látta fejben az utcába behajtó autót, a lányát az úttest közepén, majd a biciklit jó pár méterre repülni. Az orra megtelt váladékkal, a homlokába hasogatott a fájdalom, fáradttá vált végtagjai gyengén remegtek, ha kanyarodott a kocsival. Gyomrát éhség marta, de közben hányingere volt a félelemtől, kilátástalanságtól és az emlékektől.

Egyre hangosabban hallotta a fák ágainak nyikorgását, a hideg szél süvítését, a lombok susogását. A zajok és az autó zúgása alatt megszólalt valami más is.

Olívia dermedt tekintettel figyelte a gomolygó ködöt, néha megtörölte a szemét, mert a könnyeitől nehezen látott. A másik hang mintha a széllel együtt suhant volna be és keveredett az autó jéghideg levegőjével.

– Te tetted Olívia.

A hang nem volt se férfié, se nőé, a kettő között csengett mélyen, egyszerre magasan is. Igazi démoni suttogás volt.

– Magára hagytad Lilit.

Olívia ajkán reszkettek a szavak, de a suttogás belé fagyasztotta azokat. Sohase hallott még ilyen iszonyatosat, ennyire kétségbeejtőt. Mintha nem csak kintről, a szívéből is szólt volna, fajdalomként hasítva bele a mellkasába.

– Borzalmas anya vagy. Borzalmas ember.

A hang ezután közelebb jött, a hátsó ülésről beszélt. Olívián didergő félelem futott át, és kegyetlenül hasogatott a feje, mintha az emlékek Liliről egyszerre meg is mérgezték volna az agyát, akár egy gyilkos tumor, amit soha, senki se téphet ki onnét.

– Miattad halt meg a lányod.

Cserepes ajkára tapadt szavakat gondolatba se merte már kimondani. Vitatkozni vágyott az idegen hanggal, de a lelke mélyén jól tudta, hogy nem teheti. Ha nem kiált rá Lilire, a lány nem fordul felé, és akkor talán elugrott volna a kocsi elől.

– Te tehetsz róla, miattad halt meg.

Olívia most már szinte a fülében hallotta a hangot, erre hirtelen a visszapillantó tükörbe nézett. Felsikoltott, de ez hamar elhalt, zihálva, reszketve bámult a tükörbe.

A lény a hátsó ülésen ült, véres arca tisztábbá vált, és Olívia saját magát fedezte fel a vonásaiban. Ez a lény ő volt, és a szavai belőle szóltak.

Ismét az útra nézett, nagy nehezen, mert egy belső erő arra késztette, hogy az utasát figyelje.

Az autó hánykolódott, ahogy haladt a földúton. Az égen egyre feljebb kúszott a hajnal, félig vörössé festve azt. Színe közül kibontakozott a szivárvány alakja. Olívia nem tudta, szeretné-e elérni, csak nagyokat sóhajtott és rádöbbent, akarja vagy sem, már nincs választása.

Az erdő ritkásabb lett, ahogy haladt, lassan el is tűntek a fák, és száraz fűvel fedett végtelen pusztaság következett mindkét oldalon.

Lassan lefékezett, döbbenten leste a fényektől pirosnak ható vasúti sínt, ami keresztezte az útját. Fekete és szürke felhők gyűltek a távoli látóhatáron.

Már nem félt. Semmitől se félt. Elszánt tekintettel bámult előre, és várta, mivel kell ismét szembenéznie. Vajon saját lelkiismerete teszi próbára újra? Vagy az út kísértetei?

Ekkor előrehajolt, gyanakvó tekintete megdermedt, mert egy kislányt látott a sín közepén. Felismerte őt. Ez a lány egyszer már megjelent, ő volt az, aki választásra kényszerítette, a lány, akinek a fülkagylói deformáltak.

Ekkor a csendet megtörte a közeledő vonat zakatolása. Olívia megragadta a kormányt, majd azonnal észbe kapott, és ráütött a dudára. A lány meg se moccant, a legalább harminc vagont húzó mozdony pedig felé tartott.

– Nem hallja – suttogta Olívia.

Abban a percben egy autó tűnt fel, leparkolt mellette, a sofőr szintén dudált.

Olívia mozdulni se mert, könnyeivel küzdött, de már ismerte annyira az utat, ha az nem akarja, hogy elhagyja az autót, nem fog tudni kiszállni.

A férje ült a másik kocsiban. A férfi kétségbeesve figyelte a közeledő tehervonatot, aztán rájött arra, hogy a kislány nem hallja a monstrum járművet, se a dudát. A gázra taposott, abban bízva, ha a lány meglátja az autót felé tartani talán elfut.

Olívia azt ismételgette:

– Ne, ne! Ne tedd!

De a férje észre se vette őt.

Eltakarta a szemét, mert tisztában volt azzal, mi következik. Utoljára a kislányt látta, aki elszaladt a férje kocsija elől, majd egy hatalmas csattanást hallott, ahogy a fém a fémhez ütközik, aztán a súrlódást. A mozdony hosszasan tolta maga előtt a szétroncsolódott autót.

Megszűntek a hangok, mintha kiürült volna az egész külvilág. Olívia remegve emelte el a kezét könnyes arca elől, és zavartan nézte a fákat, poros földutat, majd a hajnal piros fényeit az égen. A látomás véget ért.

VIII.

MÉRFÖLD

Olívia reszkető kézzel markolta a kormányt. Már megszokta, hogy az út vizsgáztatja, de vajon miért? Sok dologra választ kapott, többek között arra, hogy mi okozta a férje balesetét. Eszébe jutott az a nap, amikor mesét mondott Lilinek este, és a lánya megkérdezte, hogy az apja angyallá vált-e. Most már tudta, hogy a válasza igaz volt, miszerint a férje megérdemelné egy angyal kiváltságos szerepét a túlvilágon. Könnyes szemmel nézve a poros utat, amit a hajnal gomolygó köde teljesen beterített, az édesanyjára gondolt, és a rengeteg imára, amit lefekvés előtt mondott el. Amióta elveszítette Lilit elvetette Isten létezését, de akkor kezdett megváltozni a véleménye. Talán Isten útján vagyok, vagy épp a gonoszén, amiről Viktor beszélt egyszer? – tette fel magának a kérdést. És a halványan kirajzolódó szivárvány a kincset rejti, a jutalmat, amit a megpróbáltatások legyőzése után szerezhet meg? De mi pontosan a kincs?

Olívia annyira elgondolkodott, hogy nem hallotta az autó motorjának zúgását, de néhány pislogás után kitisztult a feje, a hallása és a látása is. A gázra taposott, eltökélt arccal folytatta, amit már nem is tudott pontosan mikor kezdett, itt máshogy telt az idő. Annyit azonban bizton állíthatott, hogy erősebb emberré vált annál, mint aki a temetőben volt, majd aztán eltévedt, és ezen a furcsa helyen találta magát.

Az út hirtelen elkanyarodott. Olívia nemsokára alig bírta tartani a lépést a zötykölődéssel és az éles kanyarokkal. Eddig ilyen nem történt, bár ez feleannyira se volt ijesztő, mint a többi dolog. De az már igen, amikor megpillantotta a fekete, emberformájú árnyakat a sötétzöld levelű fák között. A szíve egy óriásit dobbant, de nem akart veszíteni a magabiztosságából. Eltökélte, hogy felveszi a tempót a kanyarokkal, bár már szinte ide-oda rángatta a kormányt. Nem tudott rendesen gyorsítani, mert azonnal jött egy újabb kanyar. A karja sajgott, és émelyegni kezdett. Arra eszmélt, hogy az árnyak már az út szélén vannak, csontos fekete kezük kilátszik a ruhájukból.

– Te vagy a hibás, te vagy a hibás... – suttogtak a fülébe.

Pár perc múlva a szellemek eltűntek. Olívia megrázkódott, és fürkészni kezdte az autó belsejét kaparászást hallva.

– Te tetted, te tetted...

Az alattomos suttogást már a fejében hallotta, és ekkor rájött, hogy a szellemek kaparják kívülről a kocsit. Közelebb jöttek.

– Nem – válaszolt nekik, könnyektől remegő hangon, de ebben a pillanatban a jármű fényszórói pislogni kezdtek.

A kanyarok azonban folytatódtak, Olívia kétségbeesve vezetett akkor is, amikor a sötétszürke ködben semmit se látott.

A szellemek már dörömböltek, közben a hangjuk összemosódott; egyre nehezebben lehetett kiérteni a szavakat.

Olívia rájött, hogy ez egy vizsga, és neki ellen kell állnia, ezért ismét azt mondta:

– Nem vagyok hibás, nem miattam halt meg a lányom.

A mondat vége sírásba fulladt, és Olívián úrrá lett a rettegés a dörömböléstől, a bántó gondolatoktól, a veszélyes kanyaroktól, amiket csupán szerencsével tudott bevenni az egyre gyorsabban villogó fényszórók miatt. Nem hitte el, amit mondott a szellemeknek, de egy mélyről jövő érzés megsúgta neki, hogy meg kell tennie; muszáj ellenállnia a bűntudatnak, és ezt az árnyak tudtára adni.

– Nem félek tőletek többé! – kiáltotta, és ebben a pillanatban megállt az autó.

IX.

MÉRFÖLD

– Mama, nem a te hibád!

Sötét volt. Csak Lili hangját lehetett hallani. A távolban már feltűnt az alakja is, egyelőre egy sárga pontként. Hullámos szőke fürtjeit két ágba fogta piros hajgumija.

Olívia kizárólag őt látta közeledni, és a lány azt a ruhát viselte, amit annyira szeretett rajta. Amikor már előtte állt, azonnal magához ölelte őt, és élvezte milyen langyos a teste, közben virágillatát is érezte.

– Bocsáss meg – suttogta neki Olívia.

– Nincs mit megbocsátani anya, nem bántottál. Engedd el!

Ekkor egy fehér villanás vakította el Olíviát. A fejében emlékek áradata hömpölygött: nyaralások, férje mosolya, terhessége pillanatai. Aztán mintha mellkason ütötte volna valaki, és nekivágódott az ülésnek. Egy percig a szíve olyan gyorsan vert, hogy azt hitte ki akar törni a mellkasából. Pár percig zihálva meredt maga elé. Utálta már ezeket a látomásokat.

Azon gondolkodott, amit a lánya mondott neki. Az emlékek ismét betöltötték a fejét és a lelkét, majd arra eszmélt, hogy hosszú idő óta először mosolyra húzódik a szája. Múltja képeit ezúttal halvány öröm kísérte, és nem könnyek. Lili hiányát semmi se tüntethette el, azonban egy kevés időre megnyugtatta, hogy ismét láthatta őt, és teste melegét is érezhette. Újra és újra szüksége volt rá, ez a vágy őrjítően lángolt Olíviában.

El akart indulni, de ezúttal nem járt a motor. Elfordította a kulcsot, de épphogy berregett az autó. Előre nézett, és ijedten vett egy nagy lélegzetet, ami a torkába szorult, ezért nyelt egyet. Az árnyak a kocsi előtt álltak, és csontos kezüket a motorháztetőre tették.

– Te vagy a hibás! – vizsgáztatták megint.

Nem hitt nekik, ezért ismét elfordította a kulcsot, hátha el tud indulni, de hiába volt elszánt a kocsi meg se moccant.

A szellemek ekkor még komolyabb vizsgának vetették alá, és Olívia ijedten döbbent rá, hogy mekkora erejük van; mozgatni kezdték a járművet, ami recsegett és zörgött, mintha csupán egy játékautó volna. Az árnyak pont olyan erősek voltak, akár a bűntudata.

– Takarodjatok! – kiabálta.

Mivel a szó nem használt lehunyta a szemét, és azt ismételgette:

– Nem léteztek, csak a fejemben, nem léteztek...

Ebben a pillanatban a kocsi eleje felemelkedett, Olívia szeme hirtelen kinyílt. Felsikoltott, megkapaszkodva a kormányban. A szellemek fel-le mozgatták, majd rángatták a járművet, mintha ki akarták volna rázni belőle őt. Kitárult az ajtó is, a köd füstkén gomolygott be, és körbefonta a nő testét. Kapaszkodott, de a kocsi ekkor kezdett az oldalára fordulni, ő pedig kishíján kicsúszott az ülésből. Arra eszmélt, hogy alig bír levegőt venni, és mintha a köd szoros marokkal fojtogatta volna a nyakát. Amikor már csak szuszogva tudott lélegezni lepergett előtte az egész élete gyerekkorától kezdve: vallásos, beteg anyja képei váltakoztak előtte, és mindazok az események, amik egész idáig vezető útja során is. Felbukkantak köztük a fájdalom és gyász pillanatai; a férje halála, majd Lili temetésének napja.

Olívia lehunyta a szemét, könnyek csorogtak az arcán, közben arra gondolt, milyen csodálatos volt Lilivel lennie, nevelni és dédelgetni őt. Ezután a szavait ismételte gondolatban: Mama, nem a te hibád.

– Nem az én hibám – mondta nagy nehezen, és erre a köd szorítása enyhült. Az autó lassan és hang nélkül ereszkedett vissza a kerekeire.

Olívia felnézett, majd hátradőlt megkönnyebbülve. Az árnyaknak nyomuk se volt, csak az egyenes földutat látta, amit sűrű erdő szegélyez és belep a fehér köd. A szivárvány alakja kibontakozott a felhők közül, nagyobb volt, élénkebb, mintha közelebb jött volna.

X.

MÉRFÖLD

Olívia most már mindent megértett. Az út próbára tette őt, hogy aztán célba érjen, ha megküzdött minden akadállyal. Jól kiismerte az utat, és tudta, ha hátranézne észrevenné a kísérteteket, mert a szíve mélyén érezte, hogy követik őt. Érezte a másik sötét alak jelenlétét is, aki a hátsó ülésen utazott vele, de már nem érdekelte, már nem félt. Nyugodtan vezetett, és nem voltak kanyarok se. Csak egy valamire volt kíváncsi, még hozzá arra, hogy hol fog kikötni a végén. Vagy örökké megy és megy, egészen élete végéig? Furcsán fájt a gyomra, de érdekes mód szomjas nem volt, talán egy kicsit éhes. Amíg lassan haladt gondolkodni kezdett, hogy ha Isten műve ez az egész, talán lehetséges az, amit Viktor mondott. Talán haldoklik vagy már meg is halt, és épp a Mennyország felé tart, de még utólag bizonyítania kell, hogy érdemes rá. Ám Viktor rokona fényt látott, és nem szivárványt.

Beugrott neki a pasas, aki azt a cetlit adta neki, mielőtt eltévedt. Kinyitotta a kesztyűtartót, és kivette a papírt, lefektette a combjára amíg kisimogatta, ugyanis eléggé összegyűrte mérgében. Újra elolvasta a ráírt sorokat, egy egyházi közösség hirdetése volt, akik új tagokat gyűjtöttek a röplappal. Olívia felsóhajtott, aztán megfordította a lapot, és meglepetten vette észre, hogy a hátoldala is tartalmaz szöveget. Csak néhány sor volt fekete betűkkel:

Ne húzd le az ablakot!

Ne kapcsold be a rádiót!

Ne nézz hátra!

Ne szállj ki!

Csak menj!

Olívia nem értette, hogy ennek mi köze van a csoporthoz, ezért gondolta lehúzódik, és ismét elolvassa a szöveget. Azonban a kocsi nem engedelmeskedett neki. A helyzet ismerős volt, tehát csak vett egy mély levegőt, és elengedte a kormányt. Az autója magától haladt, nyugodtan levehette a lábát a pedálokról is. Olyan érzete támadt, mintha egy láthatatlan erő húzná a járművet. Talán a cél az – jutott eszébe.

Elolvasta azt a pár sort, ezután mélyen gondolkodóba esett. Biztos volt abban, hogy a szövegnek semmi köze a valláshoz, sokkal inkább vonatkozott arra, amit épp csinál, illetve már csak sodródik benne. Végülis mindent elkövetett annak érdekében, hogy a kísértetek megtámadják. Lehúzta az ablakot, amikor megkapta a cédulát, aztán bekapcsolta a rádiót, és Billie Elish szólt, ezerszer hátranézett, és többször is kiszállt, például a véresőkor, majd a tónál. Felhergelte ezzel az út szellemeit.

– Hol vagyok? – tette fel a kérdést, amit már ezerszer kimondott fejben. Ekkor megfordította a cetlit, és elolvasta hangosan, ami rá van írva:

– Isten próbatételeit kiállva elérheted az örök boldogságot.

Döbbenten és rémülten meredt előre, egyébként is fehér arca teljesen elveszítette a színét. Örök boldogság... akkor vagyunk boldogok, ha elérjük a célunkat, a vágyainkat – tűnődött el, aztán rémülten azt mondta:

– Te jó ég! Meg fogok halni.

Azonnal megragadta a kormányt, hogy eltérítse az autót, de bárhogy igyekezett semmi se sikerült neki, egyik pedált nyomta a másik után, csak hogy a kocsi reagáljon.

– A kurva életbe! – ütni kezdte a kormányt ököllel, de semmit se tehetett. Úgy tűnt, hogy az út nagyon jól tudja, mi szíve vágya.

Hátradőlt, lassan szedte a levegőt, és nézte a szélben hajladozó fákat.

– Jöjjön, aminek jönnie kell. Semmitől se félek.

Azon tűnődött vajon ki lehetett az a férfi, aki odaadta neki a cédulát? Isten vagy Ördög? Azzal, hogy odaadta neki megátkozta, és emiatt tévedt el? Vagy Olívia hívta oda magához, mert annyira vágyott valamire, amit csak csoda adhat vissza neki?

Még mindig érezte az árnyak jelenlétét, és az utasa is a hátsó ülésen volt, de már nem érdekelte. Fáradtan, nehéz szemhéjjal nézte a szivárványt, ami centiről-centire haladva előre közelebb jött hozzá.

Olívia végtagjai elernyedtek, és kis híján el is aludt, a halk zúgás, a monoton menet elringatta.

A lány azt mondta, te egy hős vagy.

Megtetted, amit tudtál.

A rádió hangjára Olívia felkapta a fejét, megint megszólalt a Billie Elish szám.

– Fogd be te kurva! – morogta, és kikapcsolta a rádiót.

Lehet, hogy csak ennyit kellett volna tennie eddig is; engednie az útnak, hogy oda vigye, ahová akarja.

Mielőtt úgy döntött, hogy enged a késztetésnek, és elalszik, a műszerfalra nézett, és csak akkor vette észre, hogy a tankból kifogyott a benzin, de az autó mozgott. Bele se mert gondolni abba, mióta vezetett így. Hagyta, hogy a szemére szálljon a bénító álom.

XI.

MÉRFÖLD

Hangosan kopogott az eső. Nagy cseppek gördültek keresztül az ablak üvegén. Nem dörgött az ég, csak szakadatlanul esett, és süvített a szél, a hangot a meleg szobában is hallani lehetett. Közben a kandallóban ropogott a tűz, előtte piros, kerek szőnyeg terült el a parkettán. Egy férfi ült ott, kék ingben és farmerban, nyugodt arccal figyelte a lángokat. Olívia odament hozzá, lerakott két bögrét a dohányzóasztalra, amikből pára szállt fel.

– Kész a forró kakaó Noel – mondta, és letérdelt a férfi mögé, átölelte őt. – Min gondolkodsz?

– Szenteste van, és esik. Kiskoromban mindig szépen hullott a hó. Emiatt szerettem annyira a karácsonyt. Minden csupa fehér, hideg, de valójában minden csupa szeretet is.

Olívia megérintette Noel sima arcát, és amikor a férfi rátekintett, elmosolyodott.

– Most is szép az este, mert ketten vagyunk.

– Megígéred, hogy sose hagysz el?

– Meg, ha te is megígéred ugyanezt.

Noel az ajkát Olívia ajkához érintette, majd megtapintotta a felesége derekát. A csókja egyre hevesebb lett, aztán a tenyere a nő pulóvere alá siklott.

– Nem kéred a kakaót? – kérdezte Olívia játékosan, és még közelebb húzódott a szőke hajú férfihoz.

– Egy annál sokkal finomabb dologra éhezem.

Olívia felnevetett, amikor Noel megragadta őt, és lefektette a szőnyegre, végül felé hajolt. A férfi árnyéka beterítette.

– Bárcsak örökre veled lehetnék – súgta.

Olívia megsimította Noel arcát, aztán megcsókolta őt. Összeérintették a homlokukat, csendben maradtak hosszú percekig.

– Letetted a súlyt, könnyű a lelked – mondta Noel. – Ügyes voltál, megérdemled, hogy teljesüljön a vágyad.

– Tessék? – ráncolta össze a homlokát gyanakvóan.

– Végig melletted voltam, és segítettem rajtad, ha már nagy veszélybe kerültél.

– Te húztál ki a tóból?

– Mindent megtettem azért, hogy teljesítsem a kívánságod.

– Semmit se kívántam.

– De kívántál. Sose vágytál még annyira rá, mint azon a napon.

– Ki vagy te?

Noel nem válaszolt.

Olívia ezúttal az esőt hallgatta, ami egyre erőteljesebben kopogott az üvegen és a párkányon. Kopogott és kopogott...süvített a szél is...

Újabb kopogás, süvítés, aztán megint kopogás. Zuhogott és zuhogott az eső.

kopog

süvít

és csak kopog.

– Kérem, vegye el!

Olívia felemelte a fejét a hangot hallva, majd zavart pillantással tekintett körbe. Az autójában ült, az ablak lehúzva, beáramlott a hűvös levegő.

– Hölgyem, vegye el!

Oldalra nézett, és látta a kapucniba bújt fickót, aki a röplapot nyújtja felé. Ekkor jött rá, hogy hol van. Egyszerre töltötte el nyugalom és félelem, aztán az agya gyorsan kitalált egy választ a történtekre. Biztos elaludtam, és álmodtam az egészet – gondolta. Más válasz nem jutott eszébe, csupán az, hogy az egészet képzelte. A fickóra pillantott, és elvette tőle a lapot.

Sikerrel jártál, megkapod, amit akartál – állt a papíron.

Olívia gyanakvó szemeket meresztett a cédulára, aztán meg akarta kérdezni a fickót, hogy ez a sor mit jelent, de amikor ismét az ablakra tekintett a férfi már nem volt ott. Felhúzta az ablakot.

Az autó tankja tele volt, odakint a várost belepte a köd. Olívia hazafelé tartva azon gondolkodott, hogy Noel vajon tényleg angyal lett-e, mint azt egykor Lilinek mesélte. Miközben ezen tűnődött rádöbbent, hogy ismét hisz Istenben, és abban is, hogy Lili a Mennyországba került. Talán ott vannak mindketten, és őrá várnak.

Tudta, hogy ez az egész csak feltevés, és racionálisabb válasznak tűnt az, hogy elaludt az autóban, hisz az ő nagy vágyát már lehetetlen volt elérni. Soha többé nem láthatta Lilit, nem ölelhette át vagy csókolhatta meg édes, kerek arcát. Erre csak egy mód lett volna. Csupán az, ha utánamegy oda, ahol van.

Elhagyva a várost bekanyarodott az utcába, ahol kertes házak sorakoztak egymás mellett. Mind másféle színű, alakú volt, az egyik szegény, a másik tehetősebb emberé. Ahogy haladt arra lett figyelmes, hogy gomolyog a köd, az eső épp csak szitál. Ekkor visszaemlékezett a városra, és ott se látott egyetlen egy lelket se.

Leparkolt a ház előtt, és gyorsan ki is szállt. Nem akart több időt tölteni a kocsiban. A ködtől terhes levegő ránehezedett, mintha össze akarná nyomni, és azonnal nedves lett tőle a haja és a kardigánja is. Az utcában teljes csend uralkodott, minden udvar és a járda is kihalt volt.

Nyugalom lett úrrá Olívián az ajtó felé sietve. Amikor belépett a lakásba megcsapta a hideg, mivel távol volt a fűtést is lekapcsolta korábban. Azonban levette a nedves szvettert, mert abban csak még jobban vacogott volna. A fogasra akasztotta, kibújt a cipőjéből is, és azonnal elindult a nappaliba, hogy feljebb kapcsolja a fűtést. Gondolta, hogy majd készít magának egy forró teát, ami felmelegíti, és eszik is valamit. Arra eszmélt, hogy a házban töltött rövid idő alatt teljesen átfagyott, annyira, hogy összefont karokkal, kissé dideregve lépte át a nappali küszöbét.

Ebben a pillanatban minden testrésze megdermedt, a szíve a torkában lüktetett. Leengedte a két karját, az ujjait ökölbe szorítva bámulta a kanapét. Ismét megkérdőjeleződött benne minden; Isten, az angyalok létezése, talán csak a gonosz van. Beugrott neki a mese, Aladdin és a dzsinn. A szavak a torkát szorongatták, a szemét megtöltötték a könnyek, ám muszáj volt megszólalnia, mert amit látott kicsit se tűnt normálisnak.

– Lili?

A könyv keletkezéséről

A történetet a Tizenegy mérföldes játék inspirálta, ami az okkult játékok közé sorolható. Különbözik a többitől, mert a játék során nem szellemidézés történik. Egy autóra van szükség hozzá és egy vágyra, ami lehet anyagi, tárgyi, de lelki vágy is. Erősen koncentrálva megnyílik az út, ami próbára teszi a résztvevőt, aki ha betartja a szabályokat eléri a célt. Rengeteg kihívással kell szembenéznie annak, aki hajlandó bármit megtenni az álmaiért. A játék minden mérföldje próbára teszi lelkiismeretét, kitartását és józan eszét.